Бярне Тайген

ВІРУЮ

ПОГЛЯД НА МАЛИЙ І ВЕЛИКИЙ КАТЕХІЗИСИ

ДОКТОРА МАРТІНА ЛЮТЕРА

Переклад з англійської мови та богословська редакція:

Андрій Гончарук

Коректор Алла Плахотнюк

Перекладено за виданням:

I Belive: A Study of Luther's Small and Large Catechisms

Bjarne W. Teigen

Bethany Lutheran College

Mankato, Minnesota, 1979

І.
ДОВГА ТІНЬ ІСТОРІІ

Римський оратор Цицерон, кажуть, говорив, що бути необізнаним в тому, що сталося перед тим, як ти народився, — означає бути постійно дитиною. Звісно, неможливо вивчити усього, що сталося в минулому, але є певні роки, в котрі події, що сталися, все ще впливають на наше життя. Історія кидає свою тінь далеко у майбутнє, так що сучасне має свої корені глибоко у минулому. Особливо для лютеран рік 1529 створив декілька подій, котрі все ще несуть важливість для них. Той факт, що ми сьогодні звемося "протестантами" при розрізненні із римо-католиками, походить із факту того, що зібрання німецьких князів відбулося в Шпеєрі, квітня 1529. Там католицька більшість князів скасувала принцип, що попередньо три роки тому був погоджений, про те, що євангелицькі князі мали право захищати Лютеранську Реформацію на їхніх територіях. Євангелицькі князі виступили із сильним протестом проти цієї дії, і "Протест" був записаний в офіційному протоколі зібрання. Із цього "Протесту" вийшов факт того, що некатолицькі християни названі "протестантами".
Виходячи із цієї події, маємо ще одну великої важливості, — Марбурзький колоквіум, оскільки він виявляє глибокий богословський розкол, що виявився серед протестантів, через те ми доктринально розрізняємо "лютеран" та "реформатів". Було очевидним, що багато хто із протестантів, особливо тих, що зі Швейцарії та Південної Німеччини, не погоджуються із доктриною Мартіна Лютера про Господню Вечерю. Швейцарський реформатор Ульріх Цвінглі дотримувався того, що Христові слова запровадження Господньої Вечері не потрібно сприймати буквально. Радше, у Вечері приймаються лише хліб та вино, але причасник, роздумуючи про Господню смерть, приймає духовне благословення із символічних їжі та пиття. Однак Лютер та його прихильники дотримувалися того, що Христові слова були настільки ясними, що потрібно вірити в те, що хліб та вино є правдивими тілом і кров'ю Христа, не перестаючи, однак, бути хлібом та вином. Це чудо Господньої Вечері вище людського розуміння, але Христові слова: "Це тіло Моє",— стоять непорушними. На колоквіумі (конференції), що проводився у Марбурзі, жовтень 1529, Лютер і Цвінглі, разом зі своїми прихильниками, зустрілися обговорити їхні відмінності. Зустріч закінчилась безвихіддю, що назавжди розділила протестантів на Реформатську та Лютеранську групи.
Поки ці дві події 400-річної давності кидають тіні, що все ще впливають на нас, була ще інша подія, що мала місце у 1529 p., котра навіть ще глибше вплинула на життя лютеран — видання двох Катехізисів Мартіна Лютера. Через п'ятдесят літ по тому обидва були введені до Лютеранської Книги Злагоди 1580 року, як виклад Християнської віри. Вони були в особливості прийняті, оскільки, як казали віросповідники, справи віри "також стосуються мирян та спасіння їхніх душ, ми підписуємось під Малим та Великим Катехізисами д-ра Лютера, як обидва з них містяться в його друкованих працях. Вони є "Біблією мирян" і містять усе, що значною мірою обговорює Святе Письмо, і що християнин повинен знати для свого спасіння" (KB, Правило і Норма, 5).
Але саме вплив Малого Катехізису пронизав усе лютеранство із часу його видання у 1529. Він одразу став невід'ємною частиною нової Лютеранської церкви, котра розпочала набирати форму в Німеччині та навколишніх країнах. Перше видання так швидко було розпродане, що ми навіть не маємо його копії. Друге видання вийшло через декілька місяців. Цє було прелюдією до незліченних видань та перекладів, що все ще виходять із друку. Настільки всезагальним було використання Малого Катехізису, що безпечно буде сказати, що більшість лютеран розпочинали вивчати значення Божого Закону, коли вони запам'ятовували Лютерове пояснення до Першої Заповіді: "Ми повинні боятися і любити Бога та вірити в Нього понад усе". Подібним чином лютеранин застосував до себе обітниці Євангелія, вивчаючи Лютеровий безцінний підсумок: "Я вірю, що Ісус Христос... є моїм Господом, Він спокутував за мене, втрачене та засуджене створіння". Лютерове просте сповідання цих центральних Біблійних істин є основою потаємного життя віри християнина-лютеранина. Він сповідатиме, як сам Лютер сповідав про ці Катехізиси: "Багато хто вважає Катехізис за просте, нехитре вчення, котре вони можуть поглинути та опанувати за одне читання... Щодо себе, дозвольте сказати, що я, також, доктор і проповідник — так, і такий навчений та досвідчений як будь-хто з тих, що високо та потужно несуться. І все ж я, як це дитя, котрого навчають Катехізису. Кожного ранку і тоді, коли маю час, я читаю та повторюю слово за словом Господню молитву, Десять заповідей, Символ віри, Псалми і т.д. Я повинен все ще читати та вивчати Катехізис щоденно, все ж я не можу за бажанням опанувати його, але повинен залишатися дитиною та учнем Катехізису, і це я роблю з радістю” (ВК, Передмова 5-7).

КАТЕХІЗИС

Слово "катехізис" має стародавнє та вшановане використання. Первинно воно стосувалося усного навчання дітей та дорослих кандидатів на хрищення. Його дуже швидко почали використовувати для "катехітичних навчальних посібників", саме назвавши ним роботу Св. Кирила Єрусалимського (315-386 після Р.Х.). Те, що Лютер використовував слово "катехізис", щоб описати одиницю матеріалу, показується фактом того, що він ніколи не розрізняв Великий та Малий Катехізиси. Для нього обидва були просто "Катехізисом". Було декілька навчальних посібників, що використовувались церквою в усьому Християнстві, через те Лютер мав моделі, на яких міг будувати свою роботу. Але те, що він істотно зробив,— це усунув діла праведності, знайдені навіть в найкращих із цих посібників, та упорядкував матеріал для належного представлення Закону та Євангелія. Наприклад, Лютер опублікував у 1522 р. молитовник, котрий розширив традиційні частини середньовічного Римського молитовника: Декалог (Десять заповідей), Символ віри, Господня молитва та традиційна Діво Маріє. Але останньому Лютер дав справді євангельське пояснення: "Відмітьте наступне: ніхто не повинен класти свою довіру чи впевненість на Матір Божу, чи на її заслуги, бо така довіра лише заслужена Богом та є величним служінням, що належить лише Йому. Радше, прославляйте Бога через Марію та благодать, дану їй. Хваліть та любіть її просто як ту, що без заслуг отримала таке благословення від Бога, лише із Його милосердя, як вона сама свідчить у Величанні [Лк. 1:46-55]" (ТЛ 43,39).

Із самого початку свого шляху вчителя та реформатора Лютер був зацікавлений в досягненні як мирянами, так і духовенством стійкого ґрунту Християнської віри. На 1516 р. цей молодий викладач університету був запрошений парафіяльним священиком Симоном Гейнцом проповідувати у міській церкві про Десять заповідей та про Господню молитву. Він повторює цю серію у 1518 p., спрямовуючи проповіді особливо для дітей та ненавчених, як він пише у листі цього часу. Ці проповіді завершилися виданням (1520 р.) маленької Лютерової книги "Коротка форма Десяти заповідей, Символу віри та Господньої Молитви", котра в основному служила як заміна Римського молитовника, що все ще був ув обігу в Віттенберзькій парафії. Лютер розпочав будувати свій матеріал для навчання мирян навколо цих трьох основних частин. У 1523 р. Лютер ще раз проповідував про ці три частини, з чого, зрештою, і склався його Катехізис, таким чином, встановлюючи звичай щорічних катехітичних проповідей у міській церкві. На 1525 р. Лютер настільки переймався навчанням молоді, чи Реформація справді чинить зміну у вірі та житті людей, що він домовився для двох його друзів, Юстина Йонаса та Йогана Агріколи, приготувати навчальний матеріал та навчати молодих. Але проект, насправді, не зрушився з місця. Однак Лютер продовжував проповідувати про перші три частини, разом із проповідями про таїнства. У 1528 р. він знову проводить катехітичне навчання. Протягом року вій проповідує три серії проповідей (травень, вересень та грудень). Ці три серії, кожна з яких містила близько десяти проповідей, є основним, безпосереднім джерелом Катехізисів, що ми знаємо їх сьогодні.

За десять років євангельського проповідування німецькі міста та держави почали ставати більш статечними, але було очевидно, що є лише декілька духівників, котрі розуміють радикальну природу Реформації настільки, що могли б проводити пастирську роботу на євангельських принципах. Усвідомлюючи це, Лютер переконав Електора провести відвідини усіх церков Саксонії, щоб визначити, яким насправді є духовний стан кліру та мирян. У дійсності ситуація була навіть гірша, ніж він думав. Це пришпорило д-ра Лютера витягнути свій Катехізис для навчання, як він пише у своїй передмові до Малого Катехізису: "Прикрий стан, з яким я недавно зустрівся при відвідинах, примусив мене приготувати цей короткий і простий Катехізис, чи Твердження християнського вчення. Добрий Боже! Яку жалюгідність я бачив! Прості люди, особливо що живуть по селах, не мають ніякого знання про християнське вчення і на нещастя багато пастирів є досить некомпетентними та непридатними до навчання" (МК, Передмова 1, 2).

Лютер розпочав роботу над своїми двома рукописами наприкінці 1528 р. чи на початку 1529 р. Він приготував їх із цього ж матеріалу, але вони є незалежними роботами, написаними із різними задумами. Десь на початку 1529 р. він опублікував частину Малого Катехізису на плакатах та таблицях, так щоб вони могли використовуватися дітьми в їхніх домівках. Потім він повернувся до свого рукопису для Великого Катехізису, завершуючи останній у березні, тож той вийшов із друку близько середини квітня 1529 р. Він мав просту назву — "Німецький Катехізис, Мартін Лютер". Потім Лютер завершив свій Малий Катехізис і опублікував його в травні 1529 р. Назва його така: "Малий Катехізис для звичайних пастирів та проповідників. Мартін Лютер, Віттенберг".

Книга одразу стала бестселером, оскільки відповідала потребам. Вона швидко розійшлася в декількох виданнях та опубліковувалась у декількох містах Німеччини. Протягом років Лютер робив деякі незначні зміни та доповнення, але не було жодного суттєвого перегляду первинного матеріалу. Він працював над матеріалом більше ніж дванадцять років, тож у вірний час усе зійшлося належним чином. Він також знав, що ці два Катехізиси були "цим" із першого написання. У 1537 р., коли його друзі захотіли опублікувати Його праці, він писав, що зовсім не прагне такого ризику і "радше бачив їх усіх знищених”, окрім, можливо, двох, “однієї про Пута волі та Катехізис" (ТЛ 50, 171...).

ІІ.
ПЕРША ЗАПОВІДЬ

Своє пояснення до Мойсеєвого Декалогу (Десяти заповідей) у Малому Катехізисі Лютер представляє із наступним заголовком: "Десять заповідей, як голова сім'ї повинен якнайпростіше навчати заповідей тих, хто в його домі". За наміром Лютера, його маленький буклет має служити як допомога християнським батькам у виконанні обов'язків виховання їхніх охрищених дітей згідно з Божою волею. Також очевидним із латинського титулу Малого Катехізису є те, що він розглядав вчителів початкових шкіл як батьківське розширення для навчання дітей Господніми дорогами, бо він казав, що Катехізис є простою формою для дитячого використання у школах, де шкільні вчителі повинні навчати Десяти заповідям. У 1522 році він пише у своїй передмові до його маленького "Особистого молитовника", що Бог так усе впорядкував, що "Християнин без ніякого положення, котрий, мабуть, і не в змозі читати Біблію, не зважаючи на це, зобов'язаний вивчати та знати Десять заповідей, Символ віри та Господню молитву. Дійсно, цілий зміст Письма, проповідування та усього, що потребує християнин знати, достатньо, повно та відповідно охоплюється цими трьома розділами" (ТЛ 43, 13). Лютер ніколи не змінював свого погляду стосовно важливості цих трьох частин Катехізису.
Більшість навчальних посібників, доступних Лютерові, мали чотири частини: Господня молитва, Символ віри, Декалог та Богородице Діво. Лютер, згодом, опустив Богородице Діво та додав дві частини про Хрищення та Господню Вечерю. Далі, він перевернув звичайний порядок перших трьох частин. Відхід Лютера від звичайного порядку цих трьох частин не був раптовим імпульсом, але результатом його пошуків вирішення педагогічної проблеми. Реформація давала фундаментальну зміну від середньовічного богослов'я, котре змішувало Закон та Євангеліє. Для Лютера Закон, який навчає, що людині робити і що не робити, не повинен змішуватись із Євангелієм прощення гріхів через заслуги Ісуса Христа, отриманого безкоштовно вірою. Пов'язана проблема містила вірне розуміння Закону в його різноманітних функціях. Із самого початку для Лютера було очевидним, що він повинен забезпечити вірний погляд на значення Закону для християнина. Вирішення цієї проблеми для Лютера не було легким. Як не є легким воно для будь-якого християнина, котрий повинен перейматися цим усе своє життя.

Лютеровою проблемою було те, що Божий Закон служить одночасно декільком цілям. Ще на початку свого шляху як реформатора, Лютер добре усвідомлював, що Закон Божий служить функцією звинувачення (дзеркала). У передмові до "Особистого молитовника" він пише: "Три речі повинна знати людина, щоб бути спасенною. По-перше, вона повинна знати, що робити, а що залишити незробленим. По-друге, коли вона усвідомить, що вона не може досягнути того, що повинна робити чи залишити незробленим, вона повинна знати, куди йти, щоб знайти необхідні їй сили. По-третє, вона повинна знати, як шукати та отримувати цю силу. Це подібно до хворої людини, котрій спочатку потрібно визначити природу її хвороби, тоді вже шукати, що робити, а що залишити незробленим. Після цього їй потрібно знати, де отримати ліки, які допоможуть їй зробити чи залишити незробленим те, що є добрим для здорової людини. По-третє, вона повинна бажати шукати ці ліки та отримати їх, чи щоб хтось приніс їх до неї" (ТЛ 43, 13). Лютер добре вивчив правду слів нашого Спасителя: "Лікаря не потребують здорові, а слабі!" (Мт. 9:12). Це переконання проходить крізь його розкриття усіх заповідей як в Малому, так і у Великому Катехізисах. Він розпочинає пояснення кожної заповіді, кажучи: "Ми повинні боятися та любити Бога", а не: "Ми б хотіли боятися та любити Бога" ("wir sollen", а не "wir wollen"). Лютер стверджує, що Закон Божий є вішальником, котрого якщо не слухатися, "тоді слухайтеся похмурого різника, Смерть!" (ВК 1, 135). Закон функціонує як обвинувач нашого сумління, оскільки він вимагає повної та неподільної любові до Бога: "Над усе він хоче, щоб наші серця були чистими, хоча навіть скільки би ми не жили тут, ми не змогли б досягнути ідеалу. Таким чином, ця заповідь залишиться, як і усі решта, тією, що постійно звинувачує нас і показує, саме якими праведними ми насправді є в Божих очах" (ВК 1, 310).
Близько пов'язана із цією ціллю Закону інша — обмежувати гріх у зовнішньому соціальному житті людини із погрозами покарання та обіцянками милості (бровка тротуару). Засобами заповідей Бог створив дамби проти сильних напливів гріха, що виливаються із зіпсованого людства. За наміром Божим Закон служить як вал проти неприборканих діл плоті (1 Тим.1:9-10). Лютер застосовує Вихід 20:5, до усіх заповідей; і як висновок до Десяти заповідей, він пояснює цей уривок, кажучи: "Бог погрожує покарати усіх, що порушують ці заповіді. Таким чином, нам слід жахатися Його гніву і не діяти всупереч цим заповідям. Але Він обіцяв благодать та всяке благословення усім, хто дотримує ці заповіді".
Але Лютер визнає третю ціль Закону для тих, хто виправданий вірою без діл Закону. Християни є вільними від пут Закону тепер (Рим. 6:14), але вони є слугами Ісуса Христа, благодаттю живучи нове життя віри, їхнім бажанням є служити їхньому Викупителю, але без жодної думки про винагороду, задовольняючись тим, що їхнє служіння любе Богові. Християнин через Святого Духа звільняється від Закону, але він не стає своїм власним законодавцем (Рим. 3:31). Десять заповідей показують найконкретнішим чином, як відродженому жити перед Богом та людьми: "Однак Десять заповідей самі по собі не чинять нас християнами, бо Божі гнів та незадоволення все ж залишаються на нас, оскільки ми не можемо виконати Його вимог. Але Символ віри приносить чисту благодать та чинить нас праведними та любими Богові. Через таке знання ми приходимо любити та радіти в усіх Заповідях Божих, бо ми бачимо, що Бог повністю дає Себе нам із усіма Своїми дарами та силою, щоб допомогти нам дотримуватись Десяти заповідей" (ВК ІІ, 68, 69).
В обох Катехізисах Лютер оперує цим розумінням тристороннього використання Божого Закону. Він сприймає своїх слухачів як християн, що охрищені у Христа та вірою зодягнулися у Христа. Тепер вони мертві для гріха. Через те, усе тут обумовлюється прощенням гріхів та впевненістю, що ми є примиреними із Богом через Ісуса Христа. Не тримати цього міцно у наших думках означає хибно читати весь Катехізис.

ПЕРША ЗАПОВІДЬ

НЕХАЙ НЕ БУДЕ ТОБІ ІНШИХ БОГІВ. "Що це означає? — Ми повинні боятися і любити Бога та вірити в Нього понад усе".

Ключовим словом тут є "вірити" [довіряти]. Віра є виконанням Першої заповіді: "Ціллю цієї заповіді, таким чином, є вимагати правдивої віри та довіри серця, а ці прямують до одного правдивого Бога і лише до Нього линуть" (ВК 1,4). Вже у 1520 році, коли Лютерові потрібно було відповідати своїм критикам, котрі звинувачували, що його наголос на виправданні лише вірою повинен вести до цілковитого беззаконня та зневаги добрими ділами, Лютер відповів своїм "Трактатом про добрі діла". Там він стверджував та розвивав такі дві тези: "Перше, що потрібно знати, є те, що немає добрих діл окрім тих, що Бог наказав", та "Першим, найвищим та найдорогоціннішим із усіх добрих діл є віра в Христа, і, як говориться в Івана 6:28-29, коли юдеї запитували Його: "Що ми маємо почати, щоб робити діла Божі?", Ісус відповів і сказав їм: "Оце діло Боже, — щоб у Того ви вірували, Кого Він послав" (ТЛ 44, 23). Далі Лютер виводить висновок, що "у цьому ділі (тобто, вірити у Спасителя) існують усі добрі діла, і від віри ці діла отримують запозичену добрість. Ми повинні вчинити це абсолютно ясним, так щоб люди могли розуміти" (ТЛ 44, 24).

Із віри витікають "страх" та "любов". Страх — це повага та пошана дітей до їхніх батьків у тому, щоб вони уникали того, що є неугодним для тих (Буття 39:9). Любов — це внутрішня, сердечна прив'язаність до Бога так, що той радо чинить Його волю (1 Ів. 5:3). Страх чинити зло та любов, що радіє в Божім Законі, охороняють християнина від життя гріховного повстання. Однак потрібно зазначити, що коли Лютер каже лише: "Ми повинні боятися і любити Бога", в решті дев'яти заповідях, він не мав на увазі, що довіра чи віра пропускається, бо вона не така важлива. Радше, коли Лютер встановив, що із віри виходять усі добрі діла, і що від віри наші діла "отримують запозичену добрість", тоді мотивами дотримання Закону є страх та любов. Саме через те для Лютера Перша заповідь є головною, що містить усі решта: "Цього досить для Першої заповіді. Ми повинні були широко пояснити її, оскільки вона — найважливіша. Бо, як я казав раніше, там, де серце у злагоді з Богом і ця заповідь дотримується, виконання усіх інших буде йти своїм власним чином" (ВК 1, 48).
У Великому Катехізисі Лютер торкається практичного питання: "Що таке мати Бога?" Він визначає "бога" найширшим терміном, як "те, де ми шукаємо всяке добро, те, в чому ми знаходимо притулок у кожний час потреби. Мати Бога є ніщо інше, як довіряти та вірити в Нього всім нашим серцем" (ВК 1, 2). Лютер не обмежував релігію чи бога до вірування у надприродню істоту, як це часто роблять сьогодні. Радше, він безпомилково переходить до богів, які панують у думках людей у цьому всесвіті, і саме такими вони є у цьому світі, що також і серед Божих дітей. Вони зовсім не надприродні, хоча сьогодні вони можуть бути замаскованими термінами високого звучання, як "основна турбота" чи "основна присвята". Деякі сучасні богослови, такі як Пауль Тілліх, котрий відкинув особового бога, такого як Господь Єгова Письма, але мають деяку основну турботу, вільні казати, що кожна людина має бога, кожна людина має релігію і, насправді, атеїстів немає. Лютер би легко зрозумів таке твердження і він би погодився у цій точці із таким сучасним богословом: "Якщо хтось чваниться великим вивченням, мудрістю, силою, престижем, сім'єю, честю та довіряє їм, він також має бога, але не одного правдивого Бога ... Таким чином, я повторюю, мати Бога належним чином означає мати щось, у що серце довіряє повністю" (ВК І, 10).
Саме тут сучасна людина, що живе у багатому суспільстві, де цінності перевернуті з ніг на голову, повинна дослідити себе у світлі Божого серйозного застереження: "Я — ГОСПОДЬ, БОГ ТВІЙ, БОГ РЕВНИВИЙ, ЩО КАРАЄ ЗА ПРОВИНУ БАТЬКІВ НА СИНАХ ДО ТРЕТЬОГО Й ЧЕТВЕРТОГО ПОКОЛІННЯ ТИХ, ХТО НЕНАВИДИТЬ МЕНЕ". Наша основна турбота тут повинна бути такою, щоб бог цього світу не засліпив розум нам настільки, що ми б приносили жертви демонам, а не Богові (2 Кор. 4:4; 1 Кор. 10:20), але радше, щоб ми були серед тих, про кого каже псалмоспівець: "Господь любить тих, хто боїться Його, хто надію складає на милість Його!" (Пс.146:11).

ІІІ.
ДРУГА ТА ТРЕТЯ ЗАПОВІДІ

У першому виданні Малого Катехізису (1529) Лютер цитував Другу заповідь наступним чином: "НЕ ПРИЗИВАЙ ЙМЕННЯ ГОСПОДА, БОГА ТВОГО, НАДАРЕМНО". У його виданні 1542 року він додав слова: "БО НЕ ПОМИЛУЄ ГОСПОДЬ ТОГО, ХТО ПРИЗИВАТИМЕ ЙОГО ІМ'Я НАДАРЕМНО!" Це пояснює той факт, що можлива різниця вивчення цієї заповіді серед дітей.
Постає декілька питань, які потребують вирішення перед тим, як хтось досягне глибшого розуміння того, що Бог має на увазі у цій заповіді. Для Лютера зв'язок між Першою та Другою заповідями полягає в тому, що "як Перша заповідь внутрішньо настановила серце та навчила вірі, так і ця заповідь веде нас зовні та спрямовує вуста та язик у вірні стосунки із Богом. Перше, що виходить та витікає із серця, це слова" (ВК І, 50). Як вже було зазначено, усі заповіді містяться у Першій, так що коли Перша вірно дотримується, тоді інші будуть також [дотримані]. Протягом свого життя Лютер багато разів розширював [пояснення] заповідей. І ми маємо записи багатьох таких розширень. У них усіх він вбачає такий зв'язок. У своєму "Трактаті про добрі діла" (1520 р.) він наголошує на тому, що мав часто повторювати: "Наступним після віри другим ділом є діло Другої заповіді, що ми повинні шанувати Боже Ім'я та не призивати Його надаремно. Це, як і інші діла, не можна чинити без віри. Однак, якщо воно чиниться без віри — це просто гра та шахрайство" (ТЛ 44, 39). Лютер завжди встановлює тут причинний зв'язок. Через те, що ми маємо милості Божі, ми боїмося та любимо Його так, що намагаємось дотримувати Його заповіді. Отже, Лютер розпочинає кожне наступне пояснення заповідей словами: "Ми повинні боятися і любити Бога так..." Мотив та здатність жити відповідно до Божої волі приходить лише від Бога.
Щоб зрозуміти цю Другу заповідь, ми повинні знати, що означає "Ймення Господа, Бога твого". Іменем Бога є ніщо інше, як Його божественна природа. Не можна виразити Божу божественну природу без використання Божого Імені (ТЛ 43, 15). Насправді Письмо є лише деталізацією Божого Імені, бо воно об'являє нам Божу волю. На думку Лютера, в німецькій мові ім'я "Бог", що дане божеству, походить від слова "добрий", "бо Він є вічним джерелом, що переповнюється щирою добротою, і виливає усе, що називається і є добрим" (ВК І, 25).
Переступ цієї заповіді відбувається широким фронтом. "Якщо вас запитати, — каже Лютер, — як ви розумієте Другу заповідь? Ви коротко повинні відповісти: "Це хибне використання Божого Імені, якщо ми закликаємо Господа Бога у будь-якому випадку, щоб підтримувати неправду та фальш будь-якого виду" (ВК І, 51). Переважаюче зловживання Божим Іменем трапляється "найочевидніше у світських справах, що задіяні із грішми, власністю та честю, чи то привселюдно у суді, чи на ринку, чи будь-де інде, коли людина обмовляє себе брехнею" (ВК І, 53). Оскільки Божий Закон є поза часом для усіх поколінь, усе це має сучасне коло застосування. Слово людини, сертифіковане її підписом, означає його непорушність. Але подумаємо, наприклад, як часто люди підписують звіти про дохід для оподаткування, які повністю не гармонують із дійсними фактами. Ми вже очерствіли до рекламного обману. І навіть, хоча продукт має гарантію, ми не зовсім довіряємо "гарному друку" написаних гарантій. Є потреба "правди у рекламі", що також стосується приватного усного рекламування.
Але найбільше та найшкідливіше зловживання Божим Іменем має місце у духовних справах, котрі стосуються сумління, "коли постають фальшиві вчителі та продають їхню брехливу нісенітницю як Боже Слово" (ВК І, 54). Лютер не думає про радше грубі шляхи, якими Боже Ймення фальшиво використовується у ворожбитстві грою на наївно-привабливих забобонах, що знаходяться ближче до поверхні людського мислення, ніж ми б хотіли це визнавати. Здається, для цього в усі часи були натовпи людей, котрі довіряли тим, хто практикує астрологію, викликає духів мерців та гадає майбутнє певними видами магічного шахрайства. Більш фундаментальне від цього Лютер притримується думки, що зловживання Божим Іменем є недогляд за Божим осудом фальшивих доктрин, як саме такої роботи диявола. Доктрини, що суперечать Христовій об'явленій волі у Письмі, проникають у людство так, що Божа благодатна воля для них зводиться нанівець (Лк. 8:12; Мт. 13:25; Тим. 4:1...).
Складність дотримання цієї заповіді надзвичайно велика. Цей факт Лютер визнає, коли він іронічно каже: "За природою усі ми маємо цю прекрасну чесноту, що коли чинимо неправдиве, нам подобається прикрашати свою ганьбу так, щоб ніхто її не бачив чи не знав про неї. Немає нахабнішої людини, котра чваниться перед усім світом неправдою, що вчинила" (ВК І, 59). Усвідомлюючи це, християнин буде вважати за необхідне щоденно каятися та закликати Ймення Господнє за благодаттю, милосердям та силою, бо лише Йому хвала, бо лише Він є усім та чинить усе. І той робить це, слухаючи Боже запрошення: "І до Мене поклич в день недолі, — Я тебе порятую, ти ж прославиш Мене!" (Пс. 49:15; Пс. 50:16-19).

ТРЕТЯ ЗАПОВІДЬ

Встановлення вірного розуміння Третьої заповіді складало деякі труднощі для Лютера. Сьогодні одні можуть вивчати її такою, як вона дається у Вихід 20:8: "ПАМ'ЯТАЙ ДЕНЬ СУБОТНІЙ, ЩОБ СВЯТИТИ ЙОГО". Інші можуть вивчати її таким чином: "СВЯТИ СВЯТИЙ ДЕНЬ". Саме останнє Лютер мав у своєму Катехізисі. Лютер пояснює це у Великому Катехізисі, кажучи: "У Старому Заповіті Бог відділив сьомий день і призначив його на відпочинок, і Він наказав святити його поміж усіх інших днів. І те, що стосується лише зовнішнього дотримання,— ця заповідь була дана лише юдеям" (ВК І, 80). Лютер навчає цьому на основі Колосян 2:16-17 (див. також Рим. 14:5-6; Гал. 4:9-11). Третя заповідь не була частиною Морального Закону чи Природнього Закону, який зв'язує усіх людей, і, таким чином, "відповідно до її буквального, зовнішнього сенсу, ця заповідь не стосується нас, християн" (ВК І, 82).	Але людство потребує відпочинку, а християни також потребують можливостей поклонятися разом. Оскільки один день є настільки ж добрим, як і інший, стало звичним вибирати неділю як і для використання Слова Божого, так і для відпочинку. Цей день був "Господнім днем", днем, на який наш Спаситель воскрес із мертвих. "Святити святий день" — це віддати його "святим словам, святим ділам, святому життю". Коли ми дивимось на неділю у цьому світлі, Лютер стверджує, що "ми, християни, повинні чинити кожен день святим та віддавати себе лише для святих діянь, тобто, щоденно оточувати себе Божим Словом та нести його в наших серцях та на наших устах" (ВК І, 89).

Важливість цієї заповіді для нашого життя стає очевидною, коли ми бачимо, що Слово Євангелія є сила Божа на спасіння (Рим. 1:16). Лише через нього Бог дає нам віру та тримає нас у вірі. Лише воно чинить нас святими. Через те Лютер каже: "Боже Слово — це скарб, що святить усе... Коли б Боже Слово не навчали, проповідували, слухали, читали чи роздумували над ним, тоді особа, день та діло освячуються ним; не за рахунок зовнішньої роботи, але за рахунок Слова, котре чинить нас святими" (ВК І, 91, 92). Існує постійний конфлікт між царством диявола та Христовим царством. Охрищені живуть у небезпечному світі, завжди відкриті до руйнівної роботи диявола. "Дозвольте сказати вам таке. Навіть коли ви знаєте Слово досконало та усім вже оволоділи, все ж ви щоденно під пануванням диявола, котрий ні в день, ні в ночі не зупинить своїх зусиль, щоб ввести вас у непевність... Таким чином, ви повинні постійно триматися Божого Слова у вашому серці, на ваших устах та у ваших вухах" (ВК І, 100). Єдиним захистом для християнина є використовувати та прикладати Христові страждання до себе, бо Христос переміг замість нас диявола. Плід Христової роботи застосовується та розповсюджується через Слово та Таїнство.
Колишній колега Лютера у Віттенберзі Андреас Карлштадт відмовився від об'єктивного характеру Слова як Засобу Благодаті і замість того проголосив, що правдиві християни для впевненості довіряють їхнім суб'єктивним, містичним почуттям слухання Божого голосу всередині себе. Ці "ентузіасти", як їх називали, вчинили внутрішній досвід змістом християнства, таким чином відкривши себе обману від самого голосу диявола, котрий певно що говорить до всіх людей усіх часів. Лютер почував себе вимушеним прояснити вчення Письма про те, як використовувати плоди Христової роботи. У своєму творі "Проти небесних пророків у справі образів і таїнств" (1525 р.), Лютер каже: "Ми ставимося до прощення гріхів двома способами. По-перше, як воно досягнене та здобуте. По-друге, як воно поширюється та дається нам. Це правда, що Христос досягнув його на хресті. Але Він не поширює чи дає його на хресті. Він не здобув його у Вечері чи Таїнстві [Хрищення]. Там Він поширює та дає його через Слово, що також у Євангелії, де воно проповідується. Він здобув його [прощення гріхів] раз для всіх на хресті. Але поширення відбувається постійно, перед та після, від початку до кінця світу... Якщо тепер я шукаю прощення гріхів, я не біжу до хреста, бо я не знайду, щоб його давали мені там. Також я не повинен триматися страждань Христових, як грається д-р Карлштадт, у знанні чи пам'яті, бо я його також і там не знайду. Але я його знайду в Таїнстві чи Євангелії Слова, котре поширює, представляє, пропонує та дає мені прощення, що було здобуте на хресті" (ТЛ 40:213...).
Вдумливе читання повного Лютерового пояснення Третьої заповіді нагадає про те, яким абсолютно необхідним є те, "щоб не нехтувати проповіддю та Словом Божим, але свято шанувати їх, а також радо їх слухати та вивчати". Він перегукується з тим, що Мойсей одного разу казав дітям Ізраїлю (5 М. 32:47), "бо ці слова не є пасивними чи мертвими, але ефективними та живими" (ВК І, 101; див. Рим. 1:16, 17; Ів. 6:63).

IV.
ЧЕТВЕРТА, П'ЯТА ТА ШОСТА ЗАПОВІДІ

У своєму першому виданні Малого Катехізису (1529) Лютер цитував лише цю частину Виходу 20:12 для Четвертої заповіді: "ШАНУЙ БАТЬКА ТА МАТІР СВОЮ". У виданні 1542 року він додав такі слова: "ЩОБ ДОБРЕ ВЕЛОСЯ ТОБІ, І ЩОБ ТИ БУВ НА ЗЕМЛІ ДОВГОЛІТНІЙ!" Він взяв ці слова із Послання Св. Павла до ефесян, де Павло нагадує християнам, що ця заповідь - "це перша заповідь з обітницею" (Еф. 6:2, 3). Лютер постійно розглядає дотримання заповідей з точки зору того, що християни є дітьми, що ходять в любові "як і Христос полюбив вас, і видав за нас Самого Себе, як дар і жертву Богові на приємні пахощі" (Еф. 5:1, 2). Лютер називає Павловий вислів "люблячою обітницею", якою Бог "проголошує, що це не лише об'єкт задоволення та радості для Нього, але також і інструмент із наміром [наділити] нас найбільшим добробутом, щоб вести нас до тихого, радісного та блаженного життя" (ВК І, 131...).
Перших три заповіді мають справу із стосунками людини з Богом. Ця ж Четверта заповідь приводить до стосунків людини із ближнім. Але дуже важливо побачити, що ця заповідь служить нам як міст між першими трьома та рештою заповідями, бо вона накладає на нас обов'язки щодо тих, хто представляє Бога тут, у цьому світі. Перше і найбільше є те, що Бог наказав послух батькові та матері як наступних до Його величі (ВК І, 116). У часи, коли молодь прославляється і майже обожествляється, ця заповідь здається настільки застарілою, що сприймати її серйозно межує із абсурдом. Все ж Божа незмінна вічна воля є там, у Його Законі: "Шануй свого батька та матір свою".
В останній серії проповідей, які він проповідував у 1528 p., Лютер визнає природне обурення проти влади, що постає в дітей: "Бог добре усвідомлює, що світ не поважає батьків, особливо, коли вони виконують свій обов'язок, тобто, коли вони дисциплінують своїх дітей та оберігають їх від злого. Тоді, переводячи дихання, старий Адам кляне. Бог знає, що в дітях приховується отруйне обурення проти батьків, через те Він наказує їм не лише слухатись їх, але також і шанувати їх; тобто, щоб діти мали високу думку про них не через те, що вони сильні чи красиві, чи добре зодягнуті, але через Першу заповідь, яка наказує, щоб ми боялися Бога та довіряли Йому. Тож коли Бог говорить такі слова про ваших батьків, Він знає, про що Він каже" (ТЛ 51, 146).
І повністю всупереч всякій звичній практиці дітей, що залишають своїх батьків під опіку держави, тобто, зобов'язуючи їх до повної відповідальності піклуватися батьками в їхньому похилому віці, Лютер стверджує, що "коли ви шануєте ваших батьків, це шанування навчить вас не дозволити їм страждати від нестачі чи браку їжі та гинути від голоду; але ви, радше, дасте їм найкраще з того, що маєте у вашому будинку, найдорогоцінніший скарб, який вам дав Бог, щоб шанувати їх" (ТЛ 51, 147). Одинокість та відчай через нехтування старшим поколінням наших днів є ще одним шматком доказу того, як легко сприймають цю заповідь. Бог, Котрий прикріпив обітницю до цієї заповіді, також дає серйозне застереження: "Проклятий той, хто легковажить свого батька та свою матір!" (5 М. 27:16). Біблійна історія переповнена прикладами лихих результатів непослуху батькам: Йосипові брати, Авесалом, блудний син (1 М. 37:31-35; 1 Сам. 15:1-12; Лк. 15:11-12). Глибокий сум та сором, що затримуються у пізнішому житті, над одним із молодечих гріхів непослуху були життєво змальовані на своєму прикладі у словах та діях великого англійського літературного критика Др. Самуїла Джонсона. Бувши молодим хлопцем, одного дня він відмовився пройти декілька миль до Уттоксетеру, щоб допомогти своєму хворому батькові там у книгарні. Роками пізніше жителі бачили знаменитого старого чоловіка, котрий стояв під дощем, де стояла книгарня, сумуючи за своїми минулими діями у бік батька. Він писав другові: "Якось, дійсно, я був непокірний. Я відмовився допомогти моєму батькові на Уттоксетерському ринку. Гординя була джерелом відмови, а згадка про це є болючою".
Але ця заповідь не є вулицею з одностороннім рухом. Св. Павло також казав: "А батьки, — не дратуйте дітей своїх, а виховуйте їх в напоминанні та остереженні Божому!" (Еф. 6:4).
Батьки та інші старші також мають обов'язки. Вони зобов'язані навчати та підтримувати своїх дітей. Вони не повинні експлуатувати своїх дітей. Лютер визнає, що обов'язки старших не стверджуються детально в Десяти заповідях, все ж з цим мають справу численні рядки Письма, так що "Бог має намір вмістити це у Своїй заповіді, в якій Він говорить про батька та матір" (ВК І, 167). Батьки повинні враховувати, що вони зобов'язані коритися Богові, і не повинні уявляти собі, що їхнє батьківство є справою задоволення та догоджання. Але "халепою є те, що ніхто не усвідомлює, чи слухається цього. Кожен діє, нібито Бог дав нам дітей для нашого задоволення та розваги" (ВК І, 170).
Важливо зазначити, що у поєднанні з цим Лютер сильно закликає до Християнської освіти: "Якщо ми хочемо кваліфікованих та спроможних людей для цивільного та духовного лідерства, нам не потрібно шкодувати зусиль, часу та витрат на навчання та виховання наших дітей служити Богові та людству... Він дав нам та довірив дітей із наказом, щоб ми навчали та керували ними відповідно до Його волі; у противному випадку Богові не потрібні батько та мати" (ВК І, 172...).
Далі Лютер наголошує на важливості наступного, що у царстві цього світу вся влада походить із Четвертої заповіді: "Із влади батьків, уся інша влада походить та розвивається" (ВК І, 141). Необхідна повага до влади серед учнів та найманих працівників. Лютер стверджує, що це є частиною Божого Природнього Закону, котрий також визнається і тими, що не є дітьми Ізраїлю: "З давніх часів римляни та інші народи називали господарів та господинь paters et matres familias (тобто батько та мати дому). Знову ж таки їхні князі та пани називалися patres partriae (тобто батьки країни)" (ВК І, 142). Цивільний уряд базується на Природньому Законі, який записаний в серці усіх людей. Оскільки світська влада має божественне походження, ця заповідь також вимагає пошани до уряду (Рим. 13:1-7).
Лютер звертається також і до іншої групи "батьків", а саме "духовних батьків". «Ім'я "духовний батько" належить лише тим, хто керує та веде нас Словом Божим» (ВК І, 158). Павло міг казати коринтянам, що він є батько: "А я вас породив у Христі Ісусі через Євангелію" (1 Кор. 4:15). На основі Луки 10:16 Лютеранські віросповідання навчають, що коли служителі проповідують та навчають Євангеліє і проводять Таїнства, вони не представляють свої власні особи, але особу Христа (Ап. VII, 28; Ап. XXVIII, 8; див. також 2 Кор. 5:20). Через ці влади Бог проводить Свою волю до людства. Ми повинні шанувати усіх, хто під цією заповіддю може називатися "батьком". Є лише одне обмеження, яке сам Бог запровадив: якщо нам наказують чинити щось всупереч об'явленій Божій волі, "Бога повинно слухатися більш, як людей!" (Дії 5:29; див. ТЛ 44, 100).

П'ЯТА ЗАПОВІДЬ

НЕ ВБИВАЙ! Щоб не було ніяких непорозумінь стосовно цієї заповіді, Лютер із самого початку показує, що перші чотири заповіді "стосуються тих, хто над нами" (ТЛ 51, 152). Але, починаючи із П'ятої, решта стосуються нашого ближнього, котрий є рівний з нами. Через те у Великому Катехізисі він дає наступне пояснення: "Таким чином, ні Бог, ні уряд не включається у цю заповідь... Бог передав свою владу карати злочинців цивільним магістратам" (ВК І, 180). Очевидним, наприклад, є те, що не можна цитувати цю заповідь проти смертної кари.
П'ята заповідь — це закон для індивідуумів. Лютер вбачає у порядку знаходження заповіді ранг цінності дару, даного Богом ближньому. Він проголошує у своїй катехітичній проповіді 1528 року: "Найбільшим скарбом, що має ваш ближній на землі, є його життя та тіло, їх Бог охороняє від всякого насилля та нападу, і з цією заповіддю Він будує стіну навколо нього та каже: "Не вбивай!" (ТЛ 51, 152).
Святість життя як частина Природнього Закону звичним чином дотримується та цінується усім людством, але людина у своєму природньому стані часто зневажає його, щоб досягнути своїх власних особистих цілей. Через те стається таке, що суспільство для власного задоволення захищає, наприклад, аборт та евтаназію чи навіть жорстокість голокосту. Християнин завжди буде намагатися захистити життя свого ближнього. Він разом з іншими стурбованими громадянами буде застосовувати Природній Закон, щоб запобігти лихим діям людей. Через те Лютер у своєму поясненні Христової Нагірної проповіді (Мт. 7) особливо проголошує те, що не потрібно вагатися йти до суду, щоб вберегти справедливість та захист для свого ближнього, оскільки "ми говоримо про християнські взаємини; не про християнина взагалі, але про це життя та його обов'язки в ньому до інших осіб, чи то під ним, чи над ним, чи навіть поруч з ним, як пан чи панна, дружина чи діти, чи ближні, котрих він зобов'язаний, якщо можливо, захищати, охороняти та оберігати"(ТЛ 21,109).
Позитивним аспектом цієї заповіді є те, що ми повинні показувати будь-кому усю нашу лагідність та доброту: "І ця лагідність спрямована, як я казав, особливо до наших ворогів. Показувати лагідність нашим друзям є лише звичайна поганська чеснота, як каже Христос у Мт. 5:46-47" (ВК І, 194).

ШОСТА ЗАПОВІДЬ

Про Шосту заповідь: "НЕ ЧИНИ ПЕРЕЛЮБУ!", Лютер каже, що її легко розуміти із попередньої [П'ятої]. Так само як попередня захищає особу ближнього, ця захищає "найближчу та найдорожчу особу для нього, а саме — його дружину, котра є одним тілом та кров'ю з ним" (ВК І, 200). Ця заповідь захищає святість шлюбу. Бог запровадив шлюб у Раю (Буття 2:18-24), що продовжує бути божественним запровадженням і після гріхопадіння (Мт. 19:4-6). Через шлюб Бог все ще з'єднує чоловіка та жінку до тих пір, поки смерть не роз'єднає їх. Шлюб шанується в усьому (Євр. 13:14). Він прославляється Письмом (Пс. 127; 128), і наш Спаситель шанував його Своєю присутністю на весіллі у Кані, вчинивши Своє перше чудо (Ів. 2:1-11). У контрасті до цього високого погляду на шлюб сучасне суспільство фактично намагається зруйнувати його, вихваляючи перелюб та встановлюючи для молодих за моделі тих, хто живе у відкритому грісі. Така блудна зневага Божим Законом схильна до руйнування основи нашого суспільства, чим є сім'я.
Потреба вивчення та застосування цієї заповіді до себе є очевидною із самого факту того, як Лютер спостерігає у своїй катехітичній проповіді, що Бог наділив тіло "його природою плодитись та розмножуватись. Це велике та чудове благословення, яке жодне людське серце не здатне осягнути" (ТЛ 51, 154). Але Бог також призначив, щоб кожен мав свою дружину чи свого чоловіка та залишався вірним їй чи йому. Але для молодих, щоб залишатися чистими сьогодні, дійсно є одним із складніших здійснити це у статево зорієнтованій культурі, такій, як нашій. Лютерові слова, написані чотириста років тому, здаються пророчими: "настільки, наскільки є ганебного бруду та помиїв усього роду вад та пожадливостей серед нас, ця заповідь стосується усякої форми непристойності, як би ви її не називали" (ВК І, 202). Чи міг би він передбачити весь потік непристойності та порнографії, що поглинає нас в ім'я "свободи слова"?
Аналіз того, як Лютер пояснює кожну із заповідей показує, що спочатку він встановлює негативно те, як заповідь порушується, а далі в позитивних термінах, як її дотримувати. Але він не йде за цим планом у Шостій заповіді, радше він стверджує лише позитивні аспекти її. Лютер, як проникливий учень людської природи, знав, що він не допоможе молоді, детально описуючи, як ця заповідь порушується. Детальне розкриття гріха блуду приводить до спокуси вчинити цей гріх. Нерозбірливе постачання порнографії розпалює людську природу грішити проти цієї заповіді. Більшість порнографії сьогодні спрямована на молодь, що є великою проблемою для батьків-християн у боротьбі з цим у часи сучасних засобів масової інформації.
Цар Давид, котрий знав із сумного досвіду руйнівної пожадливості, молився: "Серце чисте створи в мені, Боже, і тривалого духа в моєму нутрі віднови!" (Пс. 50:12; див. 1 М. 39:9).

V.
СЬОМА, ВОСЬМА, ДЕВ'ЯТА ТА ДЕСЯТА ЗАПОВІДІ

НЕ ВКРАДИ! Лютер спостерігає, що "після нашої власної особи та нашої пари, наша світська власність є найближчою до нас" (ВК І, 223). Простір цієї заповіді є таким, що «слово "красти" містить всяку корисливість, і ця заповідь застосовується у будь-якій торгівлі та професії» (ТЛ 51, 156). Лютерові гнів та огида до шляхів, якими ця заповідь порушується, що зазвичай на шкоду менш щасливим у суспільстві, висловлюється однією із наймогутніших його мов. В усіх його розкриттях цієї частини Декалогу він висловлює про різноманітні шляхи, якими як багаті, так і бідні переступають Божу Святу волю. В його катехітичній проповіді 1528 року, промовленій у міській Віттенберзькій Церкві, де він мав представничу групу парафіян, Лютер є дуже ясним щодо того, про кого говорить заповідь: "Немає звичнішої торгівлі чи більшого ремесла на землі ніж злодійство, і зазвичай ми вішаємо дрібних злодіїв, великі ж, однак, ходять у найвищій пошані... Ви, фермери та міські жителі, майже усі з вас є злодії та скупердяї, не думайте, що Бог запровадив ринок як печеру злодіїв. Це ринок, а не шахрайство... Ви, слуги та робітники, — також злодії... Господь карає безбожних так, що працівники ніколи не обманюють себе більше ніж тоді, коли вони пропивають півдня і навіть хваляться про це" (ТЛ 51, 156...).
Бог залишає нас у сумніві щодо того, як серйозно Він ставиться до переступу цієї заповіді. У Своєму піклуванні Він встановив захисну огорожу навколо нашого добра: "Там, де нею ігнорують, Він встановив покарання і вмістив шибениці та мотузку в руки ката". Там, де уникають покарання від Божих земних представників, "Сам Бог призначає покарання і вони стають наприкінці жебраками, як каже приказка: "Крадене зерно потрапить у багно" (ТЛ 43, 207...) Але у будь-якому випадку неможливо уникнути Божого гніву і покарання. Біблійні докази, що наводить Лютер, варті серйозного вивчення з метою самодослідження: Еф. 4:28; Пр. 11:1; Пс. 36:21; 1 Кор. 6:10.
Розкриваючи Сьому заповідь, Лютер відображає свою чутливу соціальну свідомість. Він щиро переймається бідними та їхньою експлуатацією більш щасливими. У словах, що повинні протинати крізь саму серцевину нас, що живемо в багатому суспільстві, Лютер каже: "Стережіться того, як ви ставитесь до бідних, яких сьогодні багато. Коли ви зустрінете бідняка, котрий повинен жити з рук у рот, і дієте ніби кожен повинен жити від вашої схильності, обдираючи його аж до кісток, і нахабно женете його геть тоді, коли ви мали б допомогти; він піде геть пригнічений і через те, що він не має ні до кого іншого жалітися, він голоситиме до небес. Стережіться цього, я повторюю, як самого диявола. Людські крики та стогін не будуть жартом" (ВК І, 241).
Ця заповідь вимагає добрих діл і дає "слушну нагоду чинити те, що сердечне прийнятливе та любе Богові" (ВК І, 242). Бог благодатно наділяє Своїми благословеннями тих, хто любить Його та дотримує цю заповідь: Пр. 19:17; Пс. 100:6; Мт. 25:35-46.

ВОСЬМА ЗАПОВІДЬ

НЕ СВІДЧИ НЕПРАВДИВО НА СВОГО БЛИЖНЬОГО! У своєму трактаті "Про добрі діла", Лютер гостро зауважує, що "ця заповідь здається неважливою, і все ж вона настільки велика, що той, хто вірно дотримується її, повинен ризикувати життям та тілом, власністю та репутацією, друзями та усім, що він має. І все ж вона містить не більше, ніж роботу цього маленького язика" (ТЛ 44,110). Бог дав цю заповідь, щоб захищати добре ім'я ближнього, бо Він "не хоче, щоб наш ближній був позбавлений своєї репутації, честі та характеру не менш ніж його власності" (ВК І, 256). Бог забороняє шкоду світської честі та доброго імені нашого ближнього. Ця заповідь застосовується з трьох сторін. "Кожен повинен допомагати своєму ближньому захищати свої права" (ВК І, 260). Справедливість вимагає, щоб суддя та свідки були чесними. У якості доброго судді входять мудрість та безстрашність, через те, що впроваджуючи справедливість, неминуче той "ображатиме добрих друзів, рідних, сусідів та багатих і могутніх" (ВК І, 259). Подібні якості також необхідні для вірних, євангельських пастирів та вчителів, оскільки тих часто оскаржують за їхнє вірне проповідування Слова Божого. На кінець, аспектом цієї заповіді, що стосується усіх нас, є те, що "вона забороняє усі гріхи язика, якими ми можемо шкодити чи ображати нашого ближнього" (ВК І, 263).
Позитивний аспект цієї заповіді є тим, що так само, як ми прикриваємо частини нашого тіла (1 Кор. 12:22, 23), так "ми повинні прикривати вади та недоліки, що ми знайшли у нашому ближньому, якнайкраще служачи та допомагаючи йому підтримувати честь" (ВК І, 289). Тут наш Спаситель навчав нас важливості Золотого правила (Мт. 7:12). До позитивної частини цієї заповіді входить також і обов'язок докору в гріху нашого ближнього заради його спасіння. Лютер спрямовує нас до слів нашого Спасителя у Мт. 18:15-18. Бог бажає привести грішника до каяття та знання правди, щоб він був спасенним. У щоденному порядку наших справ часто можна бачити гріх ближнього. Приватне слово докору часто буде достатнім, щоб допомогти йому, і тоді той вчинив велике та чудове діло: "Чи ти думаєш, що неважливим є здобути брата?" Але коли наш ближній не слухає, той знаходить одну чи дві особи, щоб встановити факт переступу та спробувати набути ближнього, що помиляється, спочатку переконавши його в помилці. Якщо це все ще не має успіху, його потрібно ввести у привселюдність, щоб вони спільними, щирими зусиллями переконали людину, що помиляється, у його гріху. Якщо це не має успіху, він визнається винним (ВК І, 276-283).
"Усе це, — каже Лютер про попередній шлях підходу, — стосується таємних гріхів. Але коли гріх є настільки привселюдним, що суддя та весь світ знають про нього, ви можете без гріха цуратися та уникати цю особу, як ту, що привела на себе ганьбу, і ви можете привселюдно свідчити про неї" (ВК І, 284). Тут Лютер, без сумніву, розглядає в основному гріх наполегливого та привселюдного навчання фальшивої доктрини, бо він проголошує, що "ми тепер критикуємо Папу та його вчення, яке привселюдно впроваджується у книги та галасує на весь світ". Турбота Лютера — захистити ближнього, котрий без наміру спотикається та падає через помилку іншої особи: "Там, де гріх є привселюдним, покарання повинне бути привселюдним, щоб кожен знав, як стерегтися від нього" (ВК І, 284).

ДЕВ'ЯТА ТА ДЕСЯТА ЗАПОВІДІ

У Малому Катехізисі Лютер розділяє Дев'яту та Десяту заповіді, але у своєму довшому розкритті Закону він розглядає їх разом, їхній загальний напрямок подібний, але Лютер визнає деякі важливі різниці. Він вважає їх як розширення Шостої та Сьомої заповідей, але він спостерігає, що вони мають "справу із більш прихованим видом обману" (ТЛ 51, 160).
Джон Вікліф, англійський попередник Реформації, написав катехізис у 1371 р. Він відомий у літературі за Вікліфовою назвою "Бідний негідник" (тобто бідна, жалюгідна людина у захопленій державі). Лютеровий Катехізис має деякі подібності із ним, але сумнівним є те, що Лютер його коли-небудь бачив. Вікліф звертав увагу на те, що Дев'ята заповідь відрізняється від Десятої в тому, що вона розглядає "дім ближнього, землю, золото, срібло, одежу, зерно та усе інше, що саме не може рухатися з одного місця в інше". З іншого боку, Десята заповідь, розглядає те, що "є живим". Важливим є пам'ятати це, бо багато би не переходили за межі того, що Лютер називає "кидати оком на іншу жінку", як цар Ірод робив (ВК І, 305), але вони не могли б бути над використанням деяких гострих справ із їхнім ближнім, щоб вберегти "те, що саме не може рухатися з одного місця в інше". Лютер особливо заохочує нас "допомагати та служити йому [ближньому] в збереженні цього".

Обидві заповіді об'єднуються у те, що вони тлумачать Шосту та Сьому заповіді ще глибше, вказуючи на саме джерело наших лихих дій, а саме, серце. Отже, Лютер каже у своєму "Трактаті про добрі діла": "Ці дві заповіді зводяться разом Св. Павлом в одну Рим. 7: "Але я не пізнав гріха, як тільки через Закон, бо я не знав би пожадливостей, коли б Закон не наказував: "Не пожадай" (ТЛ 44, 144). У висновок, Лютер каже: "Таким чином, ці дві заповіді спрямовані особливо проти заздрості та жалюгідної пожадливості, з Божою метою знищити усі корені та причини нашої шкоди до нашого ближнього" (ВК І, 310). Однак Лютер знає, що "ці дві заповіді поставлені як ціль, яку ми не здобуваємо, і досягаємо до них лише в думці, аж до самої смерті" (ТЛ 44, 114). Це повертає нас назад, де Лютер розпочав, до Першої заповіді, що ми повинні боятися, любити та довіряти Богові понад усе. Оскільки ми щоденно багато грішимо і насправді не заслуговуємо нічого іншого, аніж покарання (П'яте прохання), "ми повинні, — проголошує Лютер, — повністю роз'яснити це так, щоб люди могли розуміти, що від віри ці діла отримують запозичену добрість" (ТЛ 44, 24). Адже одночасно Лютер був певний, що "для людини, котра через віру є певна у своєму серці, що вона має благодатного Бога, Котрий не гнівається на неї, хоча вона заслуговує гніву, така людина йде та чинить усе радісно. Більш того, вона може жити таким чином також перед людьми, люблячи та чинячи добро усім, навіть хоча вони і негідні любові" (ТЛ 51, 283).
Лютер присвячує майже половину свого Великого Катехізису для розкриття Десяти заповідей, показуючи не лише, як окрема заповідь порушується, але особливо, як нам дотримуватися її. Ми занадто часто пропускаємо цей останній аспект вартості Декалогу. Тут є чудовий посібник для соціальної етики, чого ми так відчайдушне потребуємо сьогодні. Лютеровий Катехізис запроваджує великі та ефективні соціальні цілі для загального добробуту людства. Ми повинні боятися та любити Бога так, щоб ми не завдавали ані болю, ані шкоди нашому ближньому, вели порядне та чесне життя, допомагали нашому ближньому поліпшувати та захищати його власність, говорили добре про нього та сприймали все в якомога ліпший спосіб. У своєму першому короткому поясненні Десяти заповідей (1520) Лютер підсумовує Десять заповідей, кажучи: "В усіх цих ділах ми нічого іншого не бачимо, окрім любові інших, тобто, — Бога та ближнього, котра шукає не свого, а те, що Боже та її ближнього, і віддається кожному вільно, щоб бути його, служити йому та чинити його волю" (Твори Мартіна Лютера, Філадельфійське видання II, ст. 367).
Сила, щоб впроваджувати таку програму, приходить від Розділу II та Розділу III Катехізису, а саме, від християнської віри та молитви.

VI.
СИМВОЛ ВІРИ

Щоб запровадити вивчення головної частини Християнської доктрини, наступним Лютер розглядає Апостольський Символ віри — велику спадщину ранньої церкви. Використовуючи [наступне] як вступ, Лютер у Великому Катехізисі особливо зазначає, що різниця між Декалогом та Символом віри є фундаментальною різницею між доктринами Закону та Євангелія: "До цих пір ми почули першу частину Християнської доктрини. У ній ми побачили усе, що Бог бажає від нас робити чи не робити. Далі йде належним чином Символ, виставляючи усе, що ми повинні сподіватися та отримувати від Бога; коротко, він навчає нас знати його досконало" (ВК ІІ, 1). Далі Лютер коротко розкриває взаємозв'язок між Законом та Євангелієм. Євангеліє дається, "щоб допомогти нам робити те, що Десять заповідей вимагають від нас... Таким чином, вивчати цю частину є настільки необхідним, як і іншу так, де і як отримати силу для то завдання" (ВК ІІ, 2).

Геній Лютера як вчителя відображається в тому, він відкинув старий спосіб ділення Апостольського Символу віри на дванадцять членів. Стародавня традиція каже про те, як Апостоли зустрілися на день П'ятидесятниці і, натхненні Святим Духом, склали короткий підсумок того, що вони мали проповідувати, де кожен із дванадцятьох вніс одну частину у Символ. Лютер не лише розглядав цю вигадану історію як ту, що не має основи, але й як незручний шлях навчати Євангеліє у Символі. Лютер знав, що кожна фраза Символу підпирається твердими доказами Письма, але він замінив старий метод, представляючи Бога на основі цього стародавнього Символу як Бога Творця, Викупителя та Утішителя. Із педагогічної точки зору, це була радісна думка поділити Символ на три частини замість дванадцяти. Із цією зміною у методі Лютер хотів наголосити, що є "один Бог і одна віра, але є особи і, таким чином, три члени сповідання віри" (ВК ІІ, 8).
ВІРУЮ. Перед тим як почати розглядати зміст трьох членів, важливо мати фундаментальне розуміння того, що означає "вірую". Слово "символ" (creed англ.) походить з латинського credo, котре перекладається як "вірую". Павло сповідає: "Вірував я, через те говорив" (2 Кор. 4:13). Із Павлових слів очевидним є те, що особа повинна мати вірну спасаючу віру. Лютер знав, що дуже часто чиєсь сповідання віри розглядається так, що це є сповідання устами, а не серцем (див. Рим. 10:8-10). Через те він із великим болем встановлював Біблійний зміст віри: "Ми повинні зазначити, що є два шляхи вірування. Один шлях – це вірити про Бога, як чиню я, коли вірю, що говориться про турка, диявола чи пекло. Така віра – це знання, чи радше спостереження, аніж віра. Інший шлях – це вірити у Бога, як чиню, коли я не лише вірю, що сказане про Нього є правда, але і довіряю Йому, віддаю себе Йому і чинюся сміливим мати справу з Ним, вірячи без сумніву, що Він буде мені та робитиме мені, саме те, що сказано про Нього... Ця віра, що у житті чи смерті сміє вірити, що Бог є тим, чим Він сказав буде, є єдиною вірою, що чинить людину християнином та отримує від Бога усе, що воліє. Таку віру ніяке фальшиве та лихе серце не може мати, бо це жива віра" (Лютерове "Коротке послання", Phil, ed., II, 368). Зауважте, як Лютер із великою майстерністю у навчанні перетворює Символове "Вірую в" у "Вірую, що Бог створив мене, викупивши мене, покликав мене Євангелієм".

ПЕРШИЙ ЧЛЕН СИМВОЛУ ВІРИ

Коли Лютер сповідає: "ВІРУЮ У БОГА ОТЦЯ ВСЕМОГУТНЬОГО, ТВОРЦЯ НЕБА І ЗЕМЛІ", очевидним є те, що він пов'язує модифікатори "Отець", "Всемогутній" та "Творець" безпосередньо до Бога. Лютер визнає три Особи в Трійці, але він не впадає у наївний Тритеїзм (теорія, що Отець, Син та Святий Дух є розділеними та окремими Богами). Він каже: "Я вірю, що Бог створив мене та кожну істоту". Він не приписує творення лише Отцеві, першій Особі Трійці, але цілій Трійці (див. Ів. 1:3; Євр. 1:2; Кол. 1:16; Пс. 32:6; Йов. 33:4). У своєму поясненні Першого члена Лютер розмірковує про Бога Отця не настільки як Отця нашого Господа Ісуса Христа, але, в основному, як про Божу батьківську схильність до Свого творива, "зі чисто Отцівської божественної доброти та милосердя" (див. Пс. 102:13, 14). Для Лютера термін "Всемогутній" означає всемогутню активну силу Божу, якою він могутньо чинить усе в усьому. Ця всемогутність та передбачення Боже повністю руйнують доктрину про "Свободу волі", оскільки Він є Бог Отець Всемогутній, Творець неба і землі, "бо все з Нього, через Нього і для Нього! Йому слава навіки. Амінь" (Рим. 11:36).
На основі першого розділу Буття, Лютер також розмірковує про Боже творення світу із нічого. Лише через Свою волю Триєдиний Бог створив усе із нічого. Лише Бог у розрізненні від усього, поза Ним немає початку (Пс. 89:2; Кол. 1:17; 4:17). Лютер каже, що "ми повинні проголошувати слова "Творець неба і землі" (ВК II, 12).
Але Бог не створив світ і тоді забув про нього. Як пояснює Лютер у своєму коментарі Буття, Бог не перестав оберігати та керувати небом і землею, коли говориться, що Він відпочивав, як, наприклад, вірять деїсти. Навпаки, Бог створив усе Словом (“Нехай вода вироїть дрібні істоти"), і це Слово у повній силі, щоб представляти день (ТЛ 1, 744...). Бог все ще оберігає "світ, і все в Нім стоїть" (Кол. 1:17). Це не залишає жодного місця для песимістичного фаталізму (вірування про те, що події встановлені наперед таким шляхом, що людські істоти є безсилими змінити їх). Бог "обороняє мене від усяких небезпек, охороняє і захищає мене від усякого зла". Лютерове богослов'я про створення та збереження ґрунтується на Діях 17:23-31, де Павло проповідує цю правду афінським філософам. Бог не відпочиває на далеких небесах, не турбуючись про Своє твориво. Він постійно та активно присутній із усім, що Він створив. Він утримує, спрямовує та керує усім. "Він не далеко від кожного з нас. Бо ми в Нім живемо, рухаємось і існуємо" (Дії 17:27, 28). Хоча Боже провидіння поширюється на усе створене, воно особливо має справу із людськими істотами, навіть в таких деталях, що Бог порахував волосся на нашій голові (Мт. 10:29-31).
Це велика втіха для віруючого знати, що Бог є абсолютним Господом світу, і що ніщо не може зашкодити йому, допоки не буде на те Його воля. Впевненість в цьому є невід'ємною частиною християнської віри. Для християнина це може означати одне: "за все це я повинен дякувати та служити Йому, прославляти та слухатись Його. Це незаперечна правда". Поза Малим та Великим Катехізисами Лютеранські віросповідання не мають особливої статті про створення. Через те вони є дуже важливими для розуміння цієї частини Лютеранської доктрини. Але усе, що є суттєвим для розуміння теперішнього стану людини та її взаємин з Богом та світом, є там. За необхідністю віросповідання повинні були присвятити велику кількість часу для розкриття падіння людини, оскільки природня людина не хоче визнавати свій пропащий стан, особливо стосовно її духовного становища. Але все ще необхідним є те, щоб ми вивчали доктрину про Боже створення та збереження, аби ми не потрапили у пастку пропащої людини, чиєю характерною діяльністю є чинити щось із творіння своїм богом. Найбільшим ідолом усіх часів є сама людина. Сучасна людина має таку величезну впевненість у собі, що вона вірить, що можна створити свій власний етичний код без звертання до Бога, що вона має незалежну волю, так що є володарем своєї душі. Насправді ми не є атеїстичним суспільством, є стільки ж багато богів на нашому власному ринку, скільки було в Ареопазі стародавніх Афін, де проповідував Павло (Дії 17:6). Наша власна раціональність, наша висока думка про наш успіх у підкоренні творива і, зовсім не останні, наші боги надмірного життя, що спонукають нас шукати кожну матеріальну перевагу, яку б тільки могли уявити, є богами, котрим поклоняється сучасна людина. Вивчення Лютерового пояснення Першого члена дасть нам бачення псалмоспівця: "Бо великий Господь, і прославлений вельми, Він грізний понад богів усіх! Бо всі боги народів – божки, а Господь створив небеса" (Пс. 95:4,5).

VII.
ДРУГИЙ ТА ТРЕТІЙ ЧЛЕН СИМВОЛУ ВІРИ

Для Мартіна Лютера доктрина про виправдання вірою була основною статтею, на якій Християнська церква стоїть та падає. Після того як переклад Рим. 3:28 з'явився в його Новому Заповіті, його звинувачували у невірному перекладі через вставлення слова "лише": "Отож, ми визнаємо, що людина виправдовується [лише] вірою, — без діл Закону". Лютер рішуче захищає свій переклад: "Насправді сам текст та значення Св. Павла вкрай необхідно потребує та вимагає цього. Бо саме в цьому рядку він має справу із найголовнішим у Християнській доктрині, а саме, що ми виправдовуємося вірою в Христа без діл Закону. І Павло відрубує усі діла так повністю, ніби кажучи, що діла Закону (хоча це є Божий Закон та Слово) не допомагають нам для виправдання [Римлян 3:20]" (ТЛ 35, 195). Дослідження Лютерового розкриття Символу віри у Малому Катехізисі об'являє вражаючий факт, що коли Лютер пояснює Другий та Третій члени, він ніколи не використовує вислів "виправдання вірою". І дійсно, цього не знайдете навіть в його поясненні цих двох членів у Великому Катехізисі. Однак Лютерове розкриття цих двох членів досягає найвищої точки в обох Катехізисах. Усе попередньо розкрите вело до цієї частини, і усе, що йде слідом, лежить на цьому. Ще раз Лютерова майстерність пастиря та вчителя об'являє себе, коли він розкриває центральну доктрину Письма молодим та ненавченим. Блискучими рядками він встановлює "усе Євангеліє" (ВК II, 33) простими послідовними кроками. Великою цінністю є дослідити те, як він робить це.
Лютер вибирає декілька будівельних блоків для прищеплення розуміння цієї головної доктрини. Він підбирає перший, кажучи: "Ми повинні зосередитись на цих словах: "В Ісуса Христа нашого Господа" (ВК ІІ, 26). Ісус Христос – друга Особа Трійці, рівний з Отцем та Святим Духом, "правдивий та єдиний Син Божий, народжений з вічності в одній вічній божественній природі та сутності" (Phil, ed.,11, 370). Слово "Господь" є атрибутом божественної величі. Але Лютер не спрямовує наші очі до передіснуючого Христа у Його неприкритій величі як нашого Викупителя. Саме на втіленого Христа ми повинні спрямовувати наші очі, Того, Хто є також "правдивим чоловіком, народженим від Діви Марії". Із практичної педагогічної точки зору Лютер визнавав, що навчальний посібник для дітей не є місцем для детального пояснення доктрини про особу та роботу Христа. Бо це більш належно виконується в довших проповідях на великі свята церковного року та в доктринальних вивченнях (ВК ІІ, 32). Але союз людської та божественних природ в особі Ісуса Христа є настільки фундаментальним, що від цього залежить спасіння віруючого. Одне із найважливіших Лютерових віросповідань про необхідність вірити в особистий союз двох природ у Христі знайшло своє місце у Формулі Злагоди. "На цьому ви повинні стояти і казати, що там, де Христос є у відповідності до божества, Він є там як природня, божественна особа і також природньо та особово присутній там, як Його зачаття в утробі Його матері переконливо доводить... ні, друже, там, де ти ставиш для мене Бога, ти повинен також поставити для мене людськість. Вони просто не дозволяють поділити себе та розділити одне від іншого. Він стався одною особою і ніколи не розділяє прийняту людськість від Себе" (ТП VIII, 81-84). Лютер сподівається від пересічного парафіянина знати та сповідати цей факт, і не лише формально в Апостольському та Нікейському Символах, але також і в пісні громади, як в його "Могутній Твердині". Тут він описує Ісуса Христа як der rechte Mann: "За нас воює Чоловік правдивий, Чоловік Божого вподобання" .
Другим фактором, щоб показати, що ми виправдовуємось лише вірою без наших діл, Лютер графічно та точно описує те, що Ісус Христос вчинив як наш Господь та Викупитель. Усе людство, частиною котрого я є, було "втрачене". Це легко розуміти. Я – "втрачена вівця" (Лк. 15:3-7; Мт. 18:11,12; 1 Пет. 2:25). Але ми є більш ніж "втрачені". Ми не просто маленькі ягнята, що загубились у цьому світі. Через те, що Лютер, підсумовуючи Християнську доктрину, в цих поясненнях використав багато вражаючих, збалансованих фраз ("охороняє та захищає мене", "визволив та викупив", "кличе, збирає, просвітлює та освячує"), ми схильні недобачати особливе значення кожного із цих паралельних слів та вважати ці фрази за окремі одиниці. Детального дослідження заслуговує фраза Лютера: "втрачене та засуджене створіння". Ми не лише загубилися у цьому світі, але й стоїмо засудженими перед святим та праведним Богом, Котрий сказав: "В день їди твоєї від нього ти напевно помреш!" (Буття 2:17). І Сам Бог розширив параметри цього суду, проголошуючи: "Проклятий усякий, хто не триває у всьому, що написано в книзі Закону, щоб чинити оте!" (Гал. 3:10; 5 М. 27:26; Рим. 3:9). У Великому Катехізисі Лютер проголошує: "Ми знаходимось під Божим гнівом та немилістю, приречені до вічного прокляття, як ми заслуговуємо того" (ВК II, 28). Але тепер, коли Господь Ісус Христос викупив людство з цієї безнадійної ситуації, "Він спокутував за мене". Лютер розглядає викупну роботу Богочоловіка, Ісуса Христа, у Великому Катехізисі дуже коротко: «Нехай це буде підсумком цього члена, що маленьке слово "Господь" просто означає те саме, що й Викупитель, тобто Той, Хто вивів нас назад від диявола до Бога, від смерті до життя, від гріха до праведності, і тепер оберігає нас там у безпеці» (ВК ІІ, 31). Христова робота є правдиво замінницькою. Він досконало виконав Закон і страждав покарання за гріх, не лише заради нас, але й також замість нас. Лютер коментує Іс. 53:4: "Це стверджує ціль Христового страждання. Воно не за Нього та за Його власні гріхи, але за наші гріхи та печалі. Він поніс те, чим ми повинні були б страждати" (ТЛ 17; 22). Малий Катехізис міцно будує на фундаменті текстів Святого Письма, таких як: Гал 4:4,5; 2 Кор. 5:14; Рим 3:25; Рим. 5:10; 1 Пет. 3:18. У своїх знаменитих коментарях на Галатів Лютер каже на слова Павла: "мене полюбив, і видав за мене Самого Себе" (Гал. 2:20): "У цих словах Павло дає прекрасний опис священицтва та роботи Христа, що є примирити Бога, благати та молитися за грішників, віддати себе в жертву за їхні гріхи і викупити їх" (ТЛ 26, 177).
Третя частина Лютерового змалювання виправдання як центру всієї Християнської правди показує, що Ісус є моїм Господом, Котрий із тріумфом завоював мого ворога, диявола: "Так як і Він воскрес з мертвих, живе і царює вічно". Великий Катехізис розкриває цю правду словами: "Після чого Він воскрес із мертвих, поглинув та знищив смерть і, на кінець, вознісся на небеса та прийняв владу по правиці Отця. Диявол та усі його сили, таким чином, повинні підкоритися Йому та лежати під Його ногами доки на кінець, останнього дня, Він повністю не поділить та розділить нас від лихого світу, диявола та смерті, гріха і т.д." (ВК II, 31). Першого Великоднього ранку наш Спаситель проголосив Марії Магдалині: "Я йду до Свого Отця і Отця вашого, і до Бога Мого й Бога вашого!"(Ів. 20:17). Христове воскресіння гарантує мені те, що Він примирив мене з Богом і, що Він також повищився відповідно до Своєї людської природи і тепер править із всемогутньою силою Бога, і "таким чином Він може допомогти мені та усім віруючим в усіх наших потребах проти усіх наших супротивників та ворогів" (Phil, ed., II, 372). Лютер будує це сповідання на таких текстах, як: Іс. 25:8; Рим. 4:25; Євр. 7:25; 1 Ів. 2:1; Еф. 1:22.

Останнім будівельним блоком, що встановлюється для навчання правди про те, що ми виправдовуємось лише вірою, без діл Закону, Лютер спрямовує нас до роботи третьої Особи Трійці, Святого Духа, Котрий освячує нас. У Великому Катехізисі він вказує на те, що "робота завершена та виконана, Христос набув та здобув для нас скарб Своїм стражданням, смертю та воскресінням і т.д. Але коли б робота залишалась прихованою, і ніхто не знав би про неї, усе було б марним та втраченим" (ВК II, 38). Ще у своєму поясненні Другого члена Лютер спрямував нас до роботи Святого Духа в наділенні вірою окремого грішника. Він робить це, перетворюючи загальне "Вірую в Ісуса Христа" Апостольського Символу віри на персоніфіковане "Я вірю, що Ісус Христос є моїм Господом. Він спокутував за мене, втрачене та засуджене створіння". Але, навіть особливіше, він вказує на життя християнина під володінням його Спасителя Ісуса Христа: "Щоб я належав Йому, жив під Його владою у Його Царстві та служив Йому у вічній праведності, невинності та блаженстві". Блаженний стан християнина є результатом Христової перемоги над сатаною. Він, [християнин], має прощення гріхів, гарантоване воскресінням Христа, і разом з тим - нове життя віри, любові, служіння та надії. Але цей факт потребує подальшого розвитку у Третьому члені.

Для Лютера Святий Дух є, як в Нікейському Символі віри, "Господь оживляючий, що від Отця і Сина походить", "Лише Божий Дух зветься Святим Духом" (ВК II, 36), і "Його функція - чинити святим чи оживлювати" (ТЛ 51, 156). Усе життя віри християнина від початку до кінця є роботою Бога; лише він освятив [вчинив святим] та освячує (ВК II, 36). Причиною цього є те, "що не можу силою власного мислення чи вибору повірити в Ісуса Христа, мого Господа, чи прийти до Нього". Те, що неможливим є, щоб освячення особи прийшло засобом її діла та заслуг, вже було передбачено в Першому члені, який сповідає, що Бог дає мені усе це, бо "Він є моїм добрим та милосердним Отцем на небесах, а не через те, що я заробив це чи заслужив". Наступним кроком Лютер чітко стверджує у Другому члені, що я є "втрачене та засуджене створіння". І тепер у Третьому члені він прибиває раз і назавжди, що мій розум не може досягнути нічого доброго у духовній царині, ні я не маю жодної влади чи сили, якими я міг би прийти до мого Спасителя. Це - "рабство волі", що гнобить людство. Усе Лютерове богослов'я гостро відмежовується від гуманізму, атакованого ним Еразма, який все ще є поточним у сучасному відкиданні людиною надприродного та її віруванні у можливість для повної самореалізації через її розум.

Святий Дух дає віру, але лише через Слово Євангелія: "Святий Дух покликав мене через Євангеліє". У Великому Катехізисі Лютер розширює: "Щоб цей скарб [тобто завершена робота Христа] не був похованим, але використовували та раділи б ним, Бог спричинив, щоб Слово видавалося та проголошувалося, в чому Він дав Святого Духа, щоб пропонувати та застосовувати до нас цей скарб спасіння. Таким чином, освячувати - це ніщо інше, як приводити нас до Господа Ісуса Христа, щоб отримати це благословення, котре ми не можемо самі набути" (ВК II, 38...) Потрібно пам'ятати, що для Лютера "Слово" містить Хрищення, Господню Вечерю та відпущення гріхів. Для Лютеранства немає жодного місця для Святого Духа, що працює в людині окремо від цих засобів благодаті. Він не приходить через певні містичні почуття, чи через особливе "хрищення Святим Духом", чи через жахливу боротьбу з Богом невпинними молитвами і т.д. Для Лютера це настільки важливо, щоб християни визнавали, що лише Боже Слово є тим, що створює віруючих та засновує церкву, що він кульмінує останню строфу "Могутньої Твердині" рядком: "Все ж вони мусять залишити Слову Божому могутність Його".

Господь наділяє вірою не лише окремих, приватних християн, але "Він кличе, збирає, просвітлює та освячує всю Християнську Церкву на землі і зберігає її з Ісусом Христом в одній правдивій вірі". Персоніфіковане "я" та "мене" Символу тепер стає членом дому Божого, одним із співгорожан зі святими (Еф. 2:19-22), чи, як каже Символ, "СПІЛЬНОТИ СВЯТИХ". Для Лютера свята Християнська Церква - це лише зібрання віруючих, завжди приховане від зору, але відоме Господеві церкви (2 Тим. 2:19). Лютерове знамените розкриття цих слів Символу: "В СВЯТУ ХРИСТИЯНСЬКУ ЦЕРКВУ, В СПІЛЬНОТУ СВЯТИХ", є настільки простим та ясним, що несе повторення у своїй сукупності.

"Я вірю, що свята маленька отара чи спільнота існує на землі, складаючись повністю зі святих під одною головою, Христом. Вона скликана Святим Духом до однієї віри, одного розуму, одного розуміння. Вона володіє різноманітністю дарів і все ж об'єднана любов'ю без сект і без схизм. Я також є частиною, членом її. Я - член товариства, що бере участь та поділяє усі її благословення. Я був приведений та втілений у цю спільноту Святим Духом через моє слухання та продовження слухання Слова Божого, що є першим кроком вступу до Християнської Церкви. Раніше, перед тим як ми прийшли до цієї точки, ми належали повністю дияволові і насправді зовсім не знали Бога чи Христа. Але тепер Святий Дух через Слово залишається присутнім у святій спільноті та з християнськими людьми аж до останнього дня. Через цю спільноту Він збирає нас; через неї Він проголошує та застосовує Слово, Котрим Він створює та розмножує освячення, щоб Його спільнота могла зростати числом і ставати сильнішою у вірі та у плодах віри, котрі є творивом Духа (Ф. Самуїл, Янзоу, Ознайомлення з Лютеровим Великим Катехізисом, с.90).

ОДРАЗУ СВЯТИЙ ТА ГРІШНИК

У цій Церкві Ісуса Христа є щоденне прощення гріхів, те, що усі члени потребують, бо вони також багато грішать кожного дня і заслуговують нічого іншого, крім покарання. Восени 1528 p., саме перед тим як розпочати написання Катехізисів, Лютер проповідував Віттенберзьким парафіянам такими словами: "Далі у цій Християнській Церкві ви маєте прощення гріхів". Цей термін містить хрищення, розраду на смертному ложі, таїнство вівтаря, відпущення гріхів та усі втішаючі рядки [Євангеліє]" (ТЛ 51, 167). У Великому Катехізисі він пояснює, що "прощення є постійно необхідним, хоча Божа благодать здобута Христом і святість вчинена Святим Духом через Боже Слово в єдності Християнської Церкви, все ж через те, що ми обтяжені нашим тілом, ми ніколи не без гріха" (ВК II, 54). Тут ми маємо парадокс того, що християнин є simul Justus et peccator (одночасно святий і грішник). Він є виправданий лише вірою, без діл Закону. Христова праведність зараховується йому вірою і це є досконалим, але його зростання у своїй внутрішній святості є неповним та недосконалим: "тепер ми — наполовину чисті та святі" (ВК II, 58). Але Святий Дух проводить Свою роботу невпинно, аж до останнього дня, коли Він "освятить вас через "воскресіння тіла". Тепер Він розпочинає освячувати, але коли ми помремо, Він завершить це освячення разом через "воскресіння мертвих" та "вічне життя" (ТЛ 51, 167...). Це також є роботою Бога (2 Кор. 1:9). Тіла християн, що ділили страждання та біль на землі, будуть тими ж тілами, що воскресить Бог останнього дня в нетлінність, силу та славу (1 Кор. 15:42-44).

Таким чином, усе в Символі тримається правди того, що ми виправдовуємось лише вірою, без діл Закону. Підсумовуючий огляд Лютерового викладу Декалогу та Символу віри показує, що поруч із багатьма висловленнями про прощаючого Бога, Котрий чинить в нас як і воліти, так і робити відповідно до Його доброї ласки, приходить ланцюжок думок про Святого Духа, Котрий через те, що Він є навіки віків праведним Богом, засуджує як гріх, так і грішника. В Своїх Десяти заповідях Він засуджує як наше зовнішнє, так і наше внутрішнє життя, так що ми почуваємо себе особисто відповідальними за наше засудження. Лише тоді, коли ми прийняли об'єктивну роботу Христа для нашого спасіння, ми визнаємо, що ми повинні служити Йому у "вічній праведності", невинності та блаженстві". Це ми повинні визнати [із плином того], як Бог чинить в нас те, що воліти і що робити. Розглядаючи це об'явлення волі Божої разом із цими двома нитками думки, а саме, що Бог вимагає і що Бог дає, ясним є те, що ми повинні розуміти, як вони відрізняються і якими є їхні цілі. Через те Лютер закриває обговорення Символу віри у Великому Катехізисі поясненням розрізнення між Законом та Євангелієм.

Із цього ви бачите, що Символ віри є дуже відмінним вченням від Десяти заповідей. Заповіді дійсно навчають нас того, що ми повинні робити, але Символ віри каже нам те, що Бог чинить для нас, і що Він дає нам. У будь-якому випадку Десять заповідей записані у кожне людське серце. Але Символ віри ніяка людська мудрість не здатна осягнути; його може навчити лише Святий Дух. Таким чином, попереднє вчення, тобто Десять заповідей, само по собі не чинить жодного християнином, бо гнів та немилість Божі все ще залишаються на нас, бо те, що Він вимагає, ми не спроможні робити. Але це інше вчення, тобто Символу віри, приносить нам справжню благодать; і воно чинить нас праведними та угодними Богові, бо через це знання ми любимо та радіємо у Заповідях Божих.

І це через те, що ми бачимо у Символі віри, як Бог дає Себе разом із усіма своїми дарами та силами нам, щоб допомогти та підтримати нас у дотриманні Десяти заповідей – із Отцем, що дає нам усе створене, із Христом, що дає нам всю Свою викупну роботу, і зі Святим Духом, що дає нам усі Свої дари освячення (Янзоу, с. 93...).

VIII.
ГОСПОДНЯ МОЛИТВА

Безліч середньовічної молитовної літератури була доступна Лютерові для моделей, але він відкинув усі персональні молитовники, бо ті були повні нехристиянських вчень про діла самоправедності. Багато молитовників наводили списки гріхів до уникнення, шляхів здобуття прощення, молитов, що гарантували індульгенції від мук чистилища і молитов до Діви. Хоча їхньою метою було допомагати побожному мирянству, насправді ж вони були завадами, бо псували послання Євангелія. Для Лютера правдивим молитовником Церкви були Псалми і Господня молитва. На основі Луки 11:1 Господня молитва вважалася досконалою молитвою, бо саме так Ісус навчав Своїх учнів молитися. Усе необхідне для тіла і для душі, для цього світу і для наступного, міститься у цій молитві. Лютер розглядав Господню молитву як ту, що складається із виразних молитовних прохань. Він не вважав кінцеве славослів'я за частину молитви і, виходячи з цього, не пояснював його. Усі сім прохань є молитвами потреби, в яких проситься Божа допомога.

Молитва, як каже Лютер у своєму "Трактаті про добрі діла", – це особливе вправляння віри, і віра чинить молитву настільки прийнятливою, що або вона буде задовільненою, або щось краще ніж те, що просимо, буде дане натомість (ТЛ 44, 58). Оскільки молитва — це діяльність віри, Лютер попередньо до розглядання семи прохань присвячує декілька абзаців, щоб пояснити те, чому християни повинні ревно застосовувати дар молитви (ВК III, 1-34). Грудня 1528 р. у своїй катехітичній проповіді про Господню молитву він підсумував ці думки декількома словами: "По-перше, нам наказано молитися; по-друге, обітниця [що дана]; по-третє, є так багато і такі великі потреби, котрі повинні притягнути нас до молитви; на кінець, форма та шлях є приписаними для нас" (ТЛ 51, 181).

Легко можна побачити, що Господня молитва має три розділи. У перших трьох проханнях ми просимо Бога духовних благословень, в четвертому – світських благословень, і в останніх трьох – відвернути лихо. Проблемою із людиною є те, що вона настільки переймається своїми тілесними необхідностями, що нехтує молитися за духовними дарами, котрі вона так страшенно потребує в цьому світі. Це змушує Лютера вигукнути: "Якими сліпими ми є! Ми біжимо до Бога із нашими тілесними хворобами і потребами; ми втікаємо від Нього із нашими душевними хворобами, і не повертаємось до Нього, доки не станемо здоровими — ніби є один бог, що допомагає тілу, і є інший, що допомагає душі, чи ніби ми хочемо допомогти собі в духовній потребі, котра є більшою за тілесну потребу. Це диявольський і крутійський план!" (ТЛ 44, 64). Ми знаходимось в найгіршому можливому становищі, якщо не визнаємо наших потреб чи не переживаємо ніяких Anfechtungen (нападів спокус).

ОТЧЕ НАШ, ЩО ЄСИ НА НЕБЕСАХ! У своєму 1529 року виданні Малого Катехізису Лютер опустив ці вступні слова. Але в 1531 році він додав їх із прекрасним виразним поясненням: "Бог запрошує нас повірити в те, що Він є нашим правдивим Отцем, і що ми є Його справжніми дітьми, щоб ми могли сміливо і довірливо просити Його так, як любі діти просять свого дорогого батька". Віруючий молиться "Отче наш", а не "Отче мій", щоб показати, що він молиться не лише за себе, але за всіх людей. Це є спільною молитвою, дорогоцінною та найефективнішою, "і це заради того, що ми збираємося разом. Церква зветься домом молитви тому, що ми усі там як громада, і одноголосне приносимо наші власні потреби, всіх людей перед Богом і закликаємо до Нього за милістю" (ТЛ 44, 55). Він є наш "Отець", не лише через те, що один Бог створив нас (Мал. 2:10), але загалом через те, що ми "всі сини Божі через віру в Христа Ісуса" (Гал. 3:26).

ПЕРШЕ ПРОХАННЯ

НЕХАЙ СВЯТИТЬСЯ ІМ'Я ТВОЄ. Нехай перше буде першим. Для Лютера порядок прохань є впорядкованим за чином важливості. Він бачив близький зв'язок між першими трьома розділами Катехізису, і він створював молитви, в яких втілювалися усі розділи. Він каже, що Декалог та Символи віри можуть також використовуватись як молитовник. Дійсно, ми можемо зробити із них гірлянду із чотирьох низок, як: шкільний підручник, співаник, сповідальна книга та молитовник (ТЛ 43, 209). Він досить природньо поєднує Перше прохання із Другою заповіддю. Боже Ім'я – це Бог, як Він об'явив Себе у Своєму Слові. Він завжди святий Бог, і Слово, через яке Він об'являє Свою волю – також святе. І проблема в тому, що наше використання Його не є таким (ВК III, 37). Ім'я Боже святиться чистою доктриною. Особа, що молиться Господньою молитвою вдумливо та побожно, буде докладати усі зусилля, щоб утримувати та оберігати Христову доктрину незаплямованою.

Але Боже Ім'я "також зневажається відкрито лихим життям та лихими ділами, коли ті, що звуться християнами та Божими людьми, є перелюбниками, п'яницями, ненажерами, заздрісниками та обмовниками" (ВК І, 43). Наш Спаситель показує це позитивно, коли каже: "Отак ваше світло нехай світить перед людьми, щоб вони бачили ваші добрі діла, та прославляли Отця вашого, що на небі" (Мт. 5:16).

ДРУГЕ ПРОХАННЯ

НЕХАЙ ПРИЙДЕ ЦАРСТВО ТВОЄ. Друге прохання пов'язане із Першим. Так як Боже Ім'я є святим, тому Його Царство безперечно прийде. І ми молимося для того, щоб воно прийшло для нас. Для Лютера було два царства: одне – Царство Боже; а інше – царство світу, "бо царство світу є царством гніву та суворості. У ньому є лише покарання, репресія, суд та засудження, щоб стримувати лукавих та захищати порядних".

Потрібно зазначити, що царство світу повернуто проти послідовників Ісуса Христа (1 Iв. 3:13). Але Боже Царство – повністю протилежне. Це "Царство благодаті та милосердя, а не гніву та покарання. У ньому є лише прощення, турбота один одним, любов, служіння, доброчинство, мир, радість і т.д." (ТЛ 46, 69). Бог встановив нас у царстві Свого Сина (Кол. 1:13), Він дав нам ключі до Царства Небесного (Мт. 16:19). Бог не лише послав Свого Сина, Христа, нашого Господа, щоб викупити нас та привести у це Царство, але й "для цього Він також дав Свого Святого Духа, щоб навчати нас цьому через святе Своє Слово і просвітлювати та зміцнювати нас у вірі Його силою" (ВК II, 51). Це прохання тісно пов'язане із Третьою заповіддю і також із Другим та Третім членами [Символу віри]. Ми не лише молимось за вічний безцінний скарб для себе, але також це Друге прохання є нашою місійною молитвою. Ми молимось за збудування Божого Царства: "Дорогий Отче, ми молимо Тебе, дай нам Твого Слова, щоб Євангеліє щиро проповідувалось по цілому світі, і щоб воно було прийняте вірою та діяло і жило в нас" (ВК III, 54). Із цією молитвою йде діяльність проповідування та навчання Євангелія. Пустим для нас буде молитися: "Нехай прийде Царство Твоє", доки ми не будемо охоче робити щось, щоб Царство Боже могло прийти до тих, хто поза його межами. Тут ми маємо особливі директиви від нашого Спасителя: Мт. 28:19; Дії 1:8.

ТРЕТЄ ПРОХАННЯ

НЕХАЙ БУДЕ ВОЛЯ ТВОЯ, ЯК НА НЕБІ, ТАК І НА ЗЕМЛІ. Бог встановив Своє Царство благодаті та благодатно править ним словом Свого Євангелія. Хоча це Царство не з цього світу, воно все ж у цьому світі. І ось потрійний союз диявола, світу і нашої власної плоті вишикувався проти Його Царства, якого ми за благодаттю є громадянами. Взявши згадане останнім за перше, Лютер ніколи не вагався у своїй впевненості в тому, що людська воля завжди є бунтівною проти Бога. Йде битва до кінця між людською природньою волею та волею Бога. Щонайменше в двох із своїх розширень цього прохання, Лютер використовує майже ідентичні слова, щоб виразити таке: "Порівнюючи із Твоєю волею, наша ніколи не є доброю, але лихою. Твоя воля в усі часи є найкращим, що слід плекати та бажати понад усе інше. Через те помилуй нас, дорогий Отче, і нехай ніщо не стається лише через те, що це наша власна воля" (ТЛ 43, 33). "Світ" для Лютера є не настільки мертвими об'єктами землі, такі як золото, срібло та власність, як радше – це лихі люди, "ті, що переслідують та тиснуть Твоє святе Слово, чи не дають Твоєму Царству прийти" (ВК III, 67). Але справжнім, головним архіворогом є диявол. Він є демонічною надприродньою силою у цьому світі, "що цькує та дратує нас з усіх сторін, але особливо докладається там, де сумління та духовні питання на шальках" (ВК III, 104). Це той, хто підбурює світ та наше тіло, "щоб завадити нам, змусити нас втікати, збити нас і привести знову під свою владу" (ВК III, 63). Диявол не є видумкою людини, ні персоніфікованим символом психологічних процесів, як це відкидають його сьогодні. Радше, він є реальним ворогом тут, на землі. (1 Пет. 5:8). Це є серйозна справа, яку Божі діти повинні розуміти. Тоді вони не будуть ображеними, коли у своєму житті отримають "блаженний святий хрест". Хрест – це благословення для християнина, і це неминуче, що він прийде, бо "коли Боже Слово проповідується, приймається чи чинить віру та приносить плоди, там блаженний святий хрест не буде дуже далеко" (ВК III, 65). Але навіть перед обличчям такого триумвірату ворогів, може бути правдивий християнський оптимізм, бо "один чи двоє християн, озброєні цим одним проханням, будуть нашим бастіоном, об якого інші розіб'ються на шматки" (ВК III, 69).

IX.
ЧЕТВЕРТЕ, П'ЯТЕ, ШОСТЕ ТА СЬОМЕ ПРОХАННЯ

Перші три прохання мають справу із найвищими благами, котрі ми можемо отримати від Бога. В решті чотирьох проханнях ми молимось за потреби нашого щоденного життя. Тут наше життя лише тимчасове, але те, що більш серйозне для нас, — це бідне та слабке існування, що ми проводимо тут. Все більше і більше є потребою для нас приймати Божу допомогу та кінцеве визволення.

ХЛІБ НАШ НАСУЩНИЙ ДАЙ НАМ СЬОГОДНІ. Ясним є те, що "насущний хліб" вміщає усе, "що належить до підтримки та потреб тіла". Світський добробут людини охоплює повну діяльність у світі. У дуже простому сенсі ми є одним світом, що Бог "і ввесь людський рід Він з одного створив, щоб замешкати всю поверхню землі, і призначив окреслені доби й границі замешкання їх" (Дії 17:26). У Своєму божественному провидінні Бог "дає насущний хліб і без наших прохань, навіть усім лихим людям" (див. Мт. 5:45). Життя людського роду з'єднуються у їхньому існуванні на цій планеті — факт, що став більш очевидним із звуженням світу через сучасні технології. Ми щоденно усвідомлюємо потребу стабільного уряду в цілому світі. Дійсно, найбільшу світську потребу, що маємо – це молитися за добрий уряд. Лютер проникливе зазначає у Великому Катехізисі: "Справді, найбільша потреба за всі – це молитися за наші світські влади та уряд, бо в основному через них Бог забезпечує нас нашим щоденним хлібом та усіма зручностями цього життя" (ВК III, 74).

Цей тісний зв'язок нашого щоденного хліба та стабільного уряду настільки опановуючи пронизав думки Лютера, що він вчинив подвійне застосування цього. У Великому Катехізисі він каже: "Таким чином, було б належним, якщо герб кожного чесного князя був би прикрашеним буханкою хліба замість лева чи вінка рути, чи якщо б буханка хліба була викарбувана на монетах, щоб нагадувати як князям, так і підданим, що через владу князів ми маємо захист і мир, і що без них ми не мали б постійного благословення щоденного хліба" (ВК III, 75).

Півроку раніше у проповіді на ці прохання Лютер пропонує протилежне так, щоб найбільш вживаній їжі, а саме хлібові, усі могли визнати важливість доброго уряду та миру. Він каже: "Дозволь, Господи, щоб жито рясніло, щоб князі берегли мир, щоб не вибухнула війна, щоб ми дякували Тобі в мирі. Таким чином, було б належним витиснути імператорський чи княжий герб на хлібові так само, як на грошах чи монетах" (ТЛ 51, 177). Буде добре завжди слухатись Павлового навчання в 1 Тим. 2:1-3.

У цьому проханні Бог показує, що Він піклується про нас в усіх наших потребах для нашого щоденного існування. Але Його воля, щоб ми молилися за ці потреби щоденно та визнавали їх як Його дари (Як. 1:17; Пс. 145:15).

П'ЯТЕ ПРОХАННЯ

І ПРОСТИ НАМ ПРОВИНИ НАШІ, ЯК І МИ ПРОЩАЄМО ВИНУВАТЦЯМ НАШИМ.

Говорити, що це одночасно втішаюче та турбуюче прохання для побожного християнина – стверджувати очевидне. Це втішаюче, бо ми молимось за найбільшу з наших потреб, прощення гріхів, "бо щоденно ми багато грішимо і, насправді, заслуговуємо лише на покарання". Це прохання бачить, що життя християнина не без гріха, і воно просить Бога не дивитися на його гріхи і простити їх. Наша постійна потреба прощення постійно впокорює нас. У Великому Катехізисі Лютер каже: "Це прохання має справу із нашим бідним, жалюгідним життям. Хоча ми маємо Боже Слово та віримо, хоча ми слухаємось та коримось Його волі та підтримуємся Божим даром та благословенням, однак ми не без гріха" (ВК III, 86). Втіхою є знати, що Бог забрав наші переступи від нас так далеко, як Схід від Заходу, і що Він пам'ятає, що ми є крихкими дітьми пороху (Пс. 102:10-14). Христова кров омиває нас від усього гріха (1 Ів. 1:7), і там, де наші гріхи рясніють, Божа благодать ряснить навіть більше (Рим. 5:20).

Те, що це прохання турбує щирого християнина, стосується другої половини речення: "ЯК І МИ ПРОЩАЄМО ВИНУВАТЦЯМ НАШИМ". Лютер відверто підіймає турбуюче питання у своєму коментарі Нагірної проповіді: "Це єдине прохання, що має додаток такого виду, що дає враження, ніби прощення гріхів здійснюється та заслуговується нашим прощенням. Тоді, що станеться із нашою доктриною, що прощення повинно приходити лише через Христа і повинне триматися у вірі?" Відповіддю на це питання є те, що Господь, розкладаючи прохання таким чином і прив'язуючи прощення гріхів із нашим прощенням, "мав особливу мету на те, щоб взаємна любов була християнським зобов'язанням, і щоб постійне прощення ближнього було первинним та найважливішим обов'язком християн, вторинним лише до віри та прийняттям прощення" (ТЛ 21, 149). У цьому світі гріха, і боротьби, і егоїзму ніщо не є таким звичним, як ворожнеча та непрощаючий дух. І все ж те, що каже псалмоспівець є очевидною правдою для людини: "Оце яке добре та гарне яке, — щоб жити братам однокупно!" (Пс. 132:1). Тому із вдячності за те, що Бог постійно прощає нас, ми прощаємо нашого ближнього і будемо "охоче чинити добро тим, хто грішить проти нас". Розглядаючи в такому світлі, особа вже не буде вважати другу частину прохання як турбуючу, але із Лютером вона буде дивитися на неї як втішаючу, так як і необхідну: "Якщо ви не прощаєте, не думайте, що Бог прощає вас. Але якщо ви прощаєте, ви маєте втіху та запевнення, що вас прощено на небесах. І це не за рахунок вашого прощення, бо Бог чинить усе це вільно, із чистої благодаті, бо Він пообіцяв це, як навчає Євангеліє" (ВК III, 96).

ШОСТЕ ПРОХАННЯ

І НЕ ВВЕДИ НАС У СПОКУСУ. Християнин постійно ходить у небезпеці. Гріхи, що він вчинив покриваються першими п'ятьма проханнями так, що він має добре сумління, але "таке життя, що сьогодні стоїш, завтра – падаєш" (ВК III, 100). Оскільки Павло правий у застереженні стосовно падіння (1 Кор. 10:20), ми повинні постійно молитися за Божим захистом від наших трьох великих ворогів: диявола, світу та нашої власної плоті. Бог не спокушує нас до злого (Як. 1:13; 1 Пет. 5:8). Радше, Він "дає нам владу та силу чинити опір, навіть коли ще немає кінця нещастям" (ВК III, 106).

Однак християнин постійно зустрічає спокуси. Але, "таким чином, відчувати спокусу і піддаватися спокусі — це цілковито різні речі" (ВК III, 107). Молитися "НЕ ВВЕДИ НАС У СПОКУСУ", необхідно передбачає, щоб ми намагалися бути поза спокусою. Ми можемо бути зведеними у "хибну віру", якщо ми прагнемо мати взаємини з хибною вірою та помилками. Господь серйозно застеріг нас проти помилок доктрини (Мт. 7:15; Рим. 16:17; 2 Ів. 9:10). Це є завжди живою небезпекою, її початок здається для нас таким невинним. Чарльз Портерфілд Краут, американський лютеранин минулого (XIX) століття, окреслив шлях помилки у церкві: "Коли помилку приймають до церкви, можна відмітити, що кроків її наступу завжди три. Вона починає, просячи толерантності... Тимчасово втішившись у цьому, помилка йде далі, заявляючи рівні права... Від цієї точки помилка швидко йде до її природнього кінця, тобто стверджувати верховенство" (Консервативна Реформація, с.195...).

Але ми повинні також остерігатись брудного впливу ганебних пороків, що прощаються та практикуються людьми цього світу. Давид був чоловіком вподобання серця Божого, і все ж, він став вбивцею та перелюбником. Той, хто бажає уникнути спокуси, буде використовувати ту зброю, що Бог дає йому у Своєму Слові (Еф. 6:13-18), і буде із серця закликати Бога: "Дорогий Отче, Ти наказав мені молитися; не дай мені впасти через спокусу" (ВК III, 110). На основі Божої обітниці захисту Лютер завершує: "Тоді ви побачите, що спокуса зупиниться і на кінець зазнає поразки" (ВК ІІІ, 11).

СЬОМЕ ПРОХАННЯ

АЛЕ ВИЗВОЛИ НАС ВІД ЛУКАВОГО. У Великому Катехізисі Лютер перекладає ці слова як "визволити чи вберегти нас від злого чи лихого". Для нього це прохання говорить про диявола, як підсумок усього злого, щоб уся повнота нашої молитви була спрямована проти нашого архіворога: "Це він, що заважає усьому, за що ми молимось" (ВК III, 113). Усі сім прохань мають справу із молитвами потреби, в якій ми просимо Бога допомоги. Ці прохання, як пояснює Лютер, об'являють життя у цьому світі, що характеризується обманним використанням Божого Імені, непослухом Божій волі та перешкодою приходу Його Царства благодаті. Ми живемо в голодному краю та вдаємось до небезпечної подорожі через світ, повний зла. Справді, поступ прочанина до краю Beulah-land — ризикована подорож, що сповнена багатьма труднощами. Але йому не потрібно впадати у відчай, бо має Божу підтримку. Якщо він не мав би її, від диявола не було би спокою "ні на годину" (ВК III, 116). Молячись цим проханням у вірі, він може бути певним у кінцевому його визволенні (Рим. 8:28-39; Фил. 1:6).

Гординя разом із самовдоволенням собою є однією із найбільших спокус, що протиставляються християнину на тривалій основі. Він міг молитися Господньою молитвою так багато разів без думки про те, що це стало нічим іншим, як марнотним повторенням, що сприяє самовдоволенню (Мт. 6:7). Лютер бачив цю небезпеку у своєму старому другові перукареві Петерові Бескендорфі. Одного дня 1535р., коли Лютера стригли, Петер сказав, що він напише книгу, щоб застерегти усіх від сили та хитрості диявола. Лютер тоді написав декілька рядків у строфу в одній із Петерових книг, зазначаючи, що ніхто не може бути настільки проникливим, щоб знати добре диявола, і що Петерові краще пильно приглянутися, щоб, бува, намагання обдурити диявола не відбилося до нього. Однак, як позитивний жест, Лютер написав молитовник для Петера на текст різних частин Катехізису "Простий шлях до молитви" (1535 p.). Невдовзі після цього Петер спокусився до вчинку, що приніс трагедію та сором його сім'ї та йому самому. Одного суботнього вечора його зять, армійський ветеран, хвалився, що набув здатність чинити себе невразливим до жодної рани. Петер, ймовірно на підпитку, спробував середньовічну версію російської рулетки, експериментальне поколовши свого зятя ножем. Удар був смертельним, і Петера притягли до суду. Лютер та інші друзі клопотали за нього, так що він був вигнаний у заслання. Цей випадок яскраво нагадує Лютерові слова: "Таким є життя, сьогодні стоїш, завтра — падаєш. Таким чином, навіть хоча тепер ми є чесні і стоїмо перед Богом із добрим сумлінням, ми повинні молитися знову, щоб Він не дав нам впасти та здатися випробуванням та спокусам" (ВК ІІІ, 100).

Лютер склав наступну молитву для Петера на основі семи прохань. Можна лише сподіватись, що Петер продовжував палко молитись так до тих пір, поки не був забраний "із цієї юдолі печалі", і що Лютерова молитва також сьогодні буде служити, щоб допомагати усім молитися цим проханням до їхнього вічного добробуту: "Прокажи: "Дорогий Господи, Боже і Отче, це нещасне життя — повне жалю та горя, небезпеки та непевності, лихих задумів та невірності (як Св. Павло каже: "Дні-бо лукаві" [Еф. 5:16]) настільки, що ми можемо справді замучитися від життя та бажати смерті. Але Ти, дорогий Отче, знаєш нашу слабкість, тому допоможи нам безпечно пройти через цю навалу лукавства та лиходійства, і коли прийде наша остання година, у Своїй милості дай нам блаженного відходу із цієї юдолі печалі, так щоб перед лицем смерті не лякалися чи занепадали духом, але у твердій вірі передали наші душі у Твої руки. Амінь" (ТЛ 43, 197).

АМІНЬ

Як ми знаємо, Лютер не мав доксології ні в Малому, ні у Великому Катехізисах. Лише після його смерті вона була додана до Малого Катехізису у 1561 р.

Лютер проголошував, що "дієвість молитви також полягає у нашому вивченні казати "Амінь", тобто не сумніватися, що наша молитва певно почута і отримає відповідь" (ВК ІІІ, 119). У своїх питаннях Лютер бачив подвійне підтвердження в "Амінь" Господньої молитви. На перше місце він визнавав, що Спаситель обіцяв Своїм дітям, що Бог почує їхні молитви заради Нього (Ів. 16:23). Але навіть більш особливо, стосовно Господньої молитви, Ісус навчив Своїх учнів молитися так, як Він говорив її їм, і Він завершив молитву із "Амінь" (Мт. 6:9-14). Зі словом "Амінь" Сам Христос запевнив віруючого, що ця молитва буде почутою: "Так, так, так і буде". Звідси, з іншого боку, "Амінь" на вустах прохальника є віросповіданням впевненості з його боку, що він певно буде почутий його дорогим небесним Отцем (Як. 1:6, 7).

Х.
ХРИЩЕННЯ ТА ГОСПОДНЯ ВЕЧЕРЯ

На початку написання Катехізису в 1529 році Лютер вже мав позаду десять років інтенсивного вивчення Хрищення та Господньої Вечері. Він був затягнутий у це вивчення через необхідність захисту цих таїнств одночасно проти помилок з двох боків: римо-католики та перехрищенці і сакраментарії. Природнім було те, що такі вивчення та захист повинні були привести до деяких радше різких полемічних писань. Але жодне із цих не з'являється у Малому Катехізисі і порівняно мало у Великому Катехізисі. Він усвідомлював, що пише для дітей і для мирян, що потребують навчання. Він встановив Біблійну доктрину в цих двох розділах найточнішими формулюваннями, щоб не було ніяких непорозумінь стосовно того, що лютерани сповідають в них. Однак зайва обережність при звертанні до творів Лютера 1520-их років не завадить, щоб отримати висвітлення того, якою є доктрина стосовно цих двох статей. У Катехізисах він задовольняється поясненнями таїнств із чотирьох подібних запитань про сутність кожного, про дари, що передаються, та про їхню дієвість. Потрібно зазначити, що хоча питання подібні, Лютер не розглядає два таїнства під одним заголовком, оскільки лютерани не виводять їхню доктрину про таїнства із загального погодження про те, що становить таїнства. Радше, для Лютера є прямий Біблійний доказ для кожної доктрини і прикладається як до Хрищення, так і до Господньої Вечері.

ХРИЩЕННЯ

Щоб розуміти доктрину Хрищення, потрібно пам'ятати три вирішальних точки, які об'являє Лютер стосовно таїнств. У проповіді на Мт. 3:13-19, котру Лютер проповідував на Хрищення сина близького друга, князя Йогана Ангальтського, Лютер пояснює ці точки коротко і просто для громади: «Тепер, як я часто кажу — Боже Слово поруч і разом із водою, що не є чимось, винайдене нами чи виміряне, але радше є Словом Христовим, Котрий каже: "Йдіть по цілому світові і христіть їх в Ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа" [Мт. 28:19]. Коли ці слова додаються до води, тоді вже немає простої води, подібної до іншої води, але є свята, божественна благословенна вода. Бо там, де Слово Боже, котрим Він створив небо та землю і усе присутнє, там Сам Бог присутній із Своєю силою та потугою... Далі, є третя частина, що є необхідною, щоб вчинити це таїнством, а саме, запровадження чи Слово, що запроваджує та призначає Хрищення; бо два види слів повинні бути присутніми для того, щоб це було Хрищенням. Один, що промовляється із водою чи Хрищенням, другий, що наказує та направляє нас христити таким чином, тобто занурювати у воді та говорити ці слова. Коли ці два будуть разом, а саме наказ та запровадження робити це, і Слово із водою, що використовується у згоді із запровадженням, і здійснює та проводить це ж саме, тоді це називається Хрищенням і є Хрищенням» (ТЛ 51, 320...).

Лютер знаходить особливий наказ Божий для Хрищення в Мт. 28:19. Розглядаючи це, "Бути охрищеним означає бути охрищеним не людиною, але Самим Богом. Хоча це виконується людськими руками, це, незважаючи ні на що, є правдиво Божою власною дією" (ВК IV, 10). Ще раз Лютер усуває всяку ідею людської співпраці у роботі відродження. Але якою втіхою є знати, що саме Бог — Той, Хто освячує та очищує нас "водяним купелем у слові" (Еф. 5:26).

Наступним, після встановлення сутності Хрищення як застосування води та Слова у відповідності із Божим наказом, Лютер звертається до питання користі Хрищення. Його відповідь є такою. Що "воно дає прощення гріхів, визволяє від смерті та від диявола, дає вічне спасіння всім, що повірять, як це проголошують Слова та обітниці Божі". Це одне із найважливіших тверджень Лютера, вчинених у цілому Катехізисі. Воно стисло підсумовує просту Євангельську правду проти хибного розуміння як анабаптистів, так і римо-католиків. Це твердження, зґрунтоване на Мк. 16:16 та Тит. 3:5-7, несе тягар найдетальнішого дослідження. Об'єктивно розглядаючи, елемент води поєднаний із Словом Божим, є інструментом спасіння. Це жива, спасаюча вода за рахунок Слова Божого, що є в ній, бо «через Слово Хрищення отримує силу ставати "купіллю відродження", як Св. Павло каже в Тит. 3:5» (ВК IV, 27). Спрямування цієї частини твердження є проти усіх, хто заперечує, що Хрищення є таїнством, котре передає прощення гріхів: "Таким чином, це справжнє лиходійство та диявольське блюзнірство, коли наші нові духи для того, щоб зганьбити Хрищення, ігнорують Божим Словом та наказом, не бачачи нічого, окрім води, витягнутої із криниці, і тоді белькочуть: "Як може пригоршня води допомогти душі" (BK IV, 15).

З іншого боку, Лютер тримається того, що віра є умовою благословенного прийняття дарунку Хрищення, бо він продовжує такими словами: "Дає вічне спасіння всім, що повірять, як це проголошують Слова та обітниці Божі". Справді, віра не надає чинності чи створює Боже Хрищення; лише Його Слово та наказ може чинити це. Але віра отримує дарунок Хрищення: «Без віри Хрищення без користі, хоча у собі - це безмежний, божественний скарб. Так що цей простий вислів: "Той, що вірить", — є настільки могутнім, що виключає та відкидає усі діла, котрі ми могли б робити із наміром заслужити спасіння через них» (ВК IV, 34). Тут Лютер застерігає нас від Римської Церкви та від усіх інших, хто навчає, що Хрищення заробляє благодать самою зовнішньою дією таїнства без віри з боку одержувача.

Ці два пункти є настільки важливими, що у Малому Катехізисі Лютер розкриває їх далі на основі Тит. 3:5-7, відповідаючи на питання: "Як вода може здійснювати такі великі діла?", такими словами: "Звичайно, не вода насправді їх здійснює, а Слово Боже, яке є у воді та з водою, і віра, що покладається на Слово Боже у воді". Цей двосторонній погляд на Хрищення є необхідним для отримання повного значення. З одного боку, Слово чинить воду Хрищенням, тобто благодаттю життя та купіллю відродження у Святому Дусі, і з іншого боку, лише віра отримує прощення гріхів, котре приносить Хрищення. Але Хрищення саме чинить віру через Божественну обітницю, прикріплену до води. Це купіль відродження, купіль, засобом якої Бог справді проводить відродження людини: Тит. 3:5; Еф. 5:26; Дії 22:16; Дії 3:28; 1 Пет. 3:21. Через те, Хрищення немовлят є угодним Христові, бо все залежить від Божого наказу та обітниці, і Бог Сам чинить таїнство Хрищення ( ВК IV, 47-57). Таїнство – це Євангеліє, котре є силою Божою на спасіння.

Але тут не потрібно думати лише про момент Хрищення, ніби є кінець сили Хрищення. Зовсім ні! Сила Хрищення та його значення для нашого щоденного життя - якнайтісніше пов'язані. Наше Хрищення "означає, що Старий Адам у нас має бути втоплений щоденним каяттям і мусить померти з його лихими вчинками та бажаннями, і що замість нього нова людина повинна щоденно повставати та воскресати, яка житиме перед Богом у праведності та непорочності вічно". На жаль, дехто загубив перебуваючу цінність Хрищення для нашого життя, розуміючи Лютерове "означає" (bedeutet), як лише мати на увазі, що Хрищення "символізує" щось для нашого щоденного життя. На основі Римлян 6:1-11, Лютер навчає, що Хрищення є не лише "порожнім символом", який вказує на те, що щоденне освячення християнина має мати місце. Навпаки, Хрищення "не лише проголошує це нове життя, але й також створює, розпочинає та спричиняє його" (ВК IV, 73...). Ми поховані з Христом Хрищенням у смерть (Рим. 6:3...), і "всі, що в Христа охристилися, у Христа зодягнулися!" (Гал. 3:27).

Наше Хрищення цінне на усе наше життя. Навіть коли хтось відпаде від віри, Божа обітниця, вчинена нам у Його заповіті Хрищення, стоїть міцно, бо усі обітниці Божі є у Христі, "Так і Амінь" (2 Кор. 1:20; див. 2 Тим. 2:13; Рим. 11:29).

"Таким чином, Хрищення залишається назавжди... Судно не гине, оскільки, як ми казали, це — Божа постанова, а не наша робота. Але стається, що ми випадаємо із судна. Якщо хтось випав, він повинен негайно прямувати за судном і триматися його, аж доки він не зможе вибратись на борт знову і плавати на ньому, як це робив раніше" (ВК IV, 80-82). Силу Хрищення завжди потрібно тримати вірою. Таким чином, християнин щоденно бере втіху та силу із його Хрищення, так що навіть в годину випробування, коли він глибоко стривожений, він впевнено вигукує: "Ego tamen baptizatus sum!" - "Але я охрищений!"(ВК IV, 44).

ГОСПОДНЯ ВЕЧЕРЯ

Три пункти, котрі Лютер висуває стосовно Хрищення, застосовуються також і до Господньої Вечері. Лютер знаходить їх в словах запровадження, як це записано в Новому Заповіті (Мт. 26:26-28; Мр. 14:22-24; Лк. 22:19,20; 1 Кор. 11:23-25). Він та його друзі-реформатори постійно повторюють фундаментальне переконання того, що доктрина Господньої Вечері має виводитись із слів запровадження.

Оскільки не кожен може бути допущеним до таїнства (закрите причастя), необхідним є те, щоб кожен християнин був ознайомлений із тим, "що таке, яка його користь, і хто може приймати його" (ВК V, 1). У Таїнстві Вівтаря елементи хліба та вина, Слово Боже, яким Бог чинить те, що проголошує, і Його наказ, яким Він навчає нас робити те, що Він наказав у Своє Ім'я та силу, складають сутність таїнства. Тримаючись точних слів нашого Господа, Лютер каже, що це таїнство є "правдиві тіло та кров Господа нашого Ісуса Христа у хлібові та вині, для того, щоб ми, християни, їли та пили". Лютер тримається як і реальності тіла та крові Христових, так і реальності хліба та вина у Господній Вечері, бо "це хліб і вино, охоплені Словом Божим та поєднані з ним". Це повинно бути правдою, бо Христове Слово відрізняє його від звичайних хліба та вина і чинить це Христовим тілом та кров'ю. Отець стародавньої церкви Августин вклав це точно у приказку: "Коли Слово приєднується до зовнішнього елементу, це стає таїнством" (BK V, 9...).

Коли пастир промовляє слова запровадження в Ім'я та особу Ісуса Христа над елементами, "тоді їхньою [слів] силою вони [тобто елементи] є правдивим тілом та кров'ю Христа. Бо як маємо це із уст Христових, так воно і є. Він не може обманювати чи дурити" (ВК IV, 14).

Говорячи про користь Господньої Вечері, Лютер називає це таїнство "Євангелієм". У Малому Катехізисі він каже, що користь такої їди та пиття показується у таких словах: "Видається і проливається за вас на відпущення гріхів". З цих слів ясно, що "прощення гріхів, життя і спасіння даються нам... Бо де є прощення гріхів, там є також життя і спасіння". Тут є чудові слова обітниці, пов'язані з їжею та питтям Христових тіла та крові. Це розп'ятий та воскрес-лий Господь Ісус Христос дає нам Своє тіло та кров, котрі Він приніс в жертву за нас на хресті. Лютер каже, що: "Ми йдемо до таїнства, бо там ми приймаємо великий скарб, через, та в якому ми отримуємо прощення гріхів. Чому? Тому що там є слова, через які це надається. Христос наказує мені їсти та пити, щоб це таїнство було моє та моїм джерелом благословення мені, як певна запорука та знак, дійсно, як саме той дарунок, Ним забезпечений для мене проти моїх гріхів, смерті та всього злого" (ВК V, 22).

Як кінцеву точку навчання стосовно цього таїнства, Лютер стверджує, що дари Господньої Вечері повинні прийматися у вірі: "І той, хто вірить в ці слова, має те, про що вони кажуть і що вони проголошують, тобто відпущення гріхів". Христос направляє обітницю Господньої Вечері Своїм учням, котрі одержують її вірою. Віра - це рука, що приймає скарб: "Скарб відкритий та покладений біля кожних дверей, так, на кожному столі, але це також і ваша відповідальність брати його та зі впевненістю вірити, що це саме так, як слова кажуть вам" (ВК V, 35). Однак нерозкаяного потрібно утримати, але слабкого у вірі заохотити, бо люди із острахом стосовно своєї негідності "повинні навчатися, що найвищою мудрістю є усвідомити, що це таїнство не залежить від нашої гідності" (ВК V, 61). У цьому таїнстві Христос "пропонує нам усі скарби, принесені Ним із небес, для нас, до яких Він найбільш ласкаво запрошує нас... Ми ніколи не повинні вважати таїнство як щось шкідливе, від чого ми повинні втікати, але як чисті, корисні, заспокійливі ліки, котрі допомагають нам та оживляють нас як в душі, так і в тілі. Бо там, де душа зцілюється, тіло також має користь" (ВК V, 66...).

XI.
КНИГА ДЛЯ СЕРЦЯ

Ми пройшли п'ять основних частин Лютерового Катехізису. Він додав інший навчальний матеріал, що корисний для християнського життя. У переглянутому 1529 [року] виданні Великого Катехізису Лютер вмістив на завершення Господньої Вечері "Коротку проповідь про сповідь". Подібним чином у виданні 1531 року Малого Катехізису він ввів між Хрищенням та Господньою Вечерею розділ про сповідь та відпущення гріхів, "Як треба навчати сповідатися того, хто цього не знає?"

У Римській Церкві потрібно було приватне сповідатись священику щонайменше раз на рік. Спочатку останній визначає щирість сповіді, а потім призначає належну покуту грішнику. А той був зобов'язаний сповідати кожний окремий гріх настільки, наскільки було можливо. Лютер описує це як "сущі муки та пекельні тортури" (ВК, Спов. 3). В обох Катехізисах та Книзі Злагоди термін "сповідь" включає як сповідання гріхів, так і їх відпущення. Сповідання гріхів є необхідним з боку людини, оскільки вона постійно порушує Божий Закон (Пс. 50:5, 6). Але відпущення гріхів - це Боже діло (Пс. 50:4, 9, 12). Лютеранські віросповідання зберегли сповідь заради приватного чи індивідуального відпущення гріхів; наголос лежить на відпущенні: "Далі зазначте, як я часто казав, що сповідь складається з двох частин. Першою є моя робота та дія, коли я оплакую мій гріх та бажаю втіхи та відновлення моєї душі. Другою є робота, що Бог чинить, коли Він відпускає мої гріхи, через Слово, вкладене в уста людини. Це надзвичайно величне та шляхетне, воно робить сповідь такою чудесною та втішаючою" (ВК, Спов.15). Очевидним є те, що Лютер, як також і всі віросповідання, зберегли термін "відпущення" для проголошення прощення гріхів одній особі. Влада відпускати чи прощати гріхи дана кожному християнину без винятку (Мт. 16:19; 18:18; їв. 20:23). Щоб проводити відпущення чи [використовувати] Ключі привселюдно від імені Церкви Христової, ми маємо тих, що у прилюдному служінні, котрі "діють замість Христа і не представляють свою власну особу відповідно до Слова (Лк. 10:16), "той, хто вас чує, чує мене" (Ап. VII, 47). Бог вклав прощення гріхів у Слово Євангелія, щоб віруючий приймав та вірив проголошенню прощення гріхів сповідником, як те, що Сам Христос Своїми власними устами говорить йому. Малий Катехізис запевняє особу, що отримала відпущення гріхів, в тому, що вона отримала його від Самого Бога, задаючи питання: "Чи ти віриш, що моє прощення є Божим прощенням? Відповідь: Так, вірую". У Великому Катехізисі Лютер дає таку пораду особі: "Слово чи відпущення, кажу я, є тим, на чому ви повинні зосередитись, вихваляючи та плекаючи його як великий та чудовий скарб, що слід приймати усією хвалою та вдячністю" (ВК, Спов.22).

МОЛИТВИ ДЛЯ РІЗНИХ ПОТРЕБ

Малий Катехізис Лютера — це книга, що має вивчатись серцем (напам'ять), і одночасно книга, що має взятися до серця. Очевидним із різноманітності матеріалу, що Лютер вмістив в Катехізисі, є його намір використання як для прилюдного, так і для приватного поклоніння. У його Німецькому Порядку Служби (1526 р.) Лютер ясно показує, що привселюдне поклоніння повинне містити регулярне навчання у п'яти основних частинах. За декілька років Малий Катехізис розпочав з'являтися у співаниках із директивами, що його потрібно запам'ятовувати та використовувати під час служіння.

Для приватного поклоніння Лютер додав ранкову та вечірню молитви, як також і застільні молитви. Ці молитви вийшли із монастирського життя середніх віків, і Лютер, без сумніву, зберіг їх як скарб, взятий із власного чернечого досвіду в Ерфурті. Це прекрасні молитви, повні змісту, глибоко Біблійні та можуть використовуватись усіма у всяких обставинах. Лютер дає такі директиви для їхнього використання у приватній молитві: "Піднявшись вранці з ліжка, перехрести себе так: "В Ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа! Амінь".

Таким чином, окремий християнин сповідає свою віру в Трійцю та в Ісуса Христа, Котрий викупив гріхи світу. Знак хреста був важливим символом для Лютера, як сповідання замінницького викуплення. Однак він не був дійовим зовнішнім знаком як елемент у таїнстві, оскільки не було жодного наказу для зовнішнього використання такого знаку.

Використання цих молитов схильне до занепаду в наш сучасний вік. Був би непоганий проект для святкування 450-ї річниці Катехізисів, запровадивши їх знову на регулярну основу серед молоді та старших.

СКРИЖАЛЬ ОБОВ'ЯЗКІВ

В опозицію до самовибраних діл як особливих показників побожності, Лютер встановив положення чи покликання серед людей. Ми повинні жити разом у комплексному суспільстві, і ми можемо служити один одному в любові відповідно до Десяти заповідей (Мт. 15:3-9). Критерієм для визначення того, чи покликання або діло є угодне Богові, є дивитися, чи воно не суперечить Декалогу. Із деякими винятками, як грабунок, проституція та інші, Лютер знаходить всі покликання добрими та угодними Богові. Звичайно, цими покликаннями можна зловживати для гріховних цілей грішними людьми. Кожна особа має обов'язок служити Богові та її ближньому і, таким чином, виконуючи закон любові в будь-якому законному покликанні нею вибраному. Кожна особа, без сумніву, знайде себе у декількох взаємовідносинах з іншими особами. З метою допомогти християнам досягнути успішного проживання у цих взаєминах, Лютер розміщує "Скрижаль обов'язків" наприкінці Малого Катехізису. Ця скрижаль складається із окремих новозаповітних рядків, що описують особливі обов'язки різноманітних покликань.

У загальному Лютер називає три "порядки" чи покликання як основні одиниці, запроваджені Богом: сім'я, світський уряд та привселюдне служіння (ВК І, 158-160). Скрижаль обов'язків відображає це у підзаголовках, таких як: "Єпископ, пастирі та проповідники", "Світський уряд", "Чоловіки", "Дружини" та ін. Але над цими порядками, яку б частину вони не займали в нашому щоденному житті, "є загальний порядок християнської любові, в якому людина служить не лише трьом порядкам, але також кожному потребуючому взагалі із усіма видами люблячих дій, таких як: нагодувати голодного, напоїти спраглого, прощати ворогів, молитися за всіх людей світу, страждати всякими бідами на землі та інше" (ТЛ 37, 365). Через те Лютер завершує "Скрижаль обов'язків" директивою "Всі разом": "Бо Заповіді ... містяться всі в цьому слові: Люби свого ближнього як самого себе" - отож, перш над усе, я благаю чинити молитви... за всіх людей" (Рим. 13:9-10; 1 Тим. 2:1). Оскільки, щоденні обов'язки, що особа може чинити для інших, мають Божий наказ та благословення, християнин щоденно братиме до серця кінцевий маленький куплет Лютера:

"Кожен урок вивчай зі старанням —
наповниться дім процвітанням".

ДІЇ СЛУЖІННЯ

У тісному зв'язку із Малим Катехізисом як засіб для кращого розуміння та оцінки прилюдного поклоніння Лютер додає у першому виданні порядок вінчання (Traubuchlein). У другому виданні Малого Катехізису він вміщує порядок Хрищення (Taufbuchlein).

У передмові до чину вінчання Лютер ставить шлюб як божественне запровадження для проведення у світському царстві державою. Однак, оскільки багато побожних християн бажають молитви церкви для їхнього шлюбу, Лютер складає порядок цього служіння. Варто зазначити, що Лютер на початку служби запитує молодого та молоду про їхні подружні обіцянки, щоб вказати, що вони ще тоді були з'єднані шлюбом. Пастир просто стверджує, що є Боже запровадження: "Тож, що Бог спарував, — нехай людина не розлучає!" Далі Лютеровий порядок дає вибірки із Писань стосовно божественного запровадження шлюбу, взаємин чоловіків та дружин один до одного, особливих труднощів подружнього життя та втіхи, що мають чоловік та дружина, знаючи, що їхній шлюб Богоугодний і має Його благословення. Потім проста церемонія завершується молитвою пастиря за молоду та молодого, щоб Бог благодаттю оберігав та благословляв їх у їхньому новому взаємозв'язку. Ця проста служба могла б добре послужити за модель вінчання сьогодні, що схильне ставати з кожним роком все складнішим, прикрашеним, не кажучи вже про вартість. Як всяке поклоніння повинне, це служіння приходить із богослов'я та сповідання церквою, що шлюб є запровадженням для добра світської царини, і що, оскільки, Бог освятив його, він має Боже благословення для цього життя.

Порядок Хрищення, котрий Лютер вмістив у Малий Катехізис є тим, який він радикально переглянув із Латинського Римського порядку в 1523 р. і дещо поправив у 1526 р. У своїй першій німецький версії, він дав йому підзаголовок "Як потрібно належно та розумно христити особу в християнську віру". Ще раз, він набагато коротший ніж порядки Хрищення, котрі зазвичай використовуються серед нас, але він ґрунтується на Лютеровому богослов'ї Хрищення як засобу благодаті, бо до води додається Слово Боже згідно з наказом Божим.

РЕКОМЕНДОВАНА ЛІТЕРАТУРА

Ф. Бент, Книга Злагоди: Символи Євангельської Лютеранської Церкви, з історичним вступом, St. Louis: CPH, 1922. Цей том подає безліч історичної інформації про Катехізиси, с. 62-93.

Тео. Гребнер, Історія Катехізису, St. Louis: CPH, 1928. Це книга, яка розповідає багато цікавих випадків про виникнення і використання Катехізисів.

М. Рю, Катехізис Доктора Мартіна Лютера, Chicago: Wartburg, 1929. Ця праця разом із його працею Катехіти (Chicago, Wrtburg Press, 1927) забезпечує найповнішу інформацію на англійській мові про Лютеровий Малий Катехізис.

Тайген, В. Бярне, "Лютерові Катехізиси, 1529-1979", Доповідь Євангельського Лютеранського Синоду, 1979, Mankato: Lutheran Synod Book Co., 1979.

Тео. Тапперт пер. і вид., Книга Злагоди: Віросповідання Євангельської Лютеранської Церкви, Filadelphia: Fortress Press, 1959. К.

Тієрнегель, С.Нілак, Лютеранські Віросповідання -

Симфонія, Mankato: Lutheran Synod Book Co., 1979. В цій книзі знаходяться не лише два Катехізиси, але в дійсності всі лютеранські віросповідні книги, зорганізовані в порядку, відповідному до Лютерового Малого Катехізису.

Янзоу, Ф. Самуель, Переходячи до Лютерового Великого Катехізису, St. Louis: CPH, 1978. Цей новий переклад, разом із добрим вступом і питаннями для вивчення, має розумну ціну і повинен набути широкого розповсюдження.

ЛЮТЕРОВІ ТВОРИ

Добрим шляхом до Лютера, вивчаючи його Катехізиси, є перечитати його інші катехітичні твори. Вони досить легко читаються, дуже практичні і побожні. Наступні твори доступні на англійській мові. Якщо немає інших приміток, їх можна знайти в сучасному 55-томному виданні Творів Лютера (ТЛ), опубліковані СРН і Fortress Press.

Викладення Господньої молитви для простих мирян (1519), ТЛ 42, 19-81.

Оглядове пояснення Десяти заповідей, Символу віри і Господньої молитви (1520), Phil. Ed. II, 354-384.

Трактат про добрі діла (1520), ТЛ 44, 21-114.

Особистий молитовник (1522), ТЛ 43, 11-45.

Десять проповідей по Катехізису (1528), ТЛ 51, 137-193.

Нагірна проповідь (1530), ТЛ 21, 7-294.

Простий спосіб молитися (1535), ТЛ 43, 193-211.

ПИТАННЯ НА ОБГОВОРЕННЯ

І

Чому нас інколи сьогодні називають "протестантами"?

Проведіть оглядове розрізнення між "лютеранськими" та "реформатськими" церквами.

Що ви розумієте під терміном "Великий Катехізис Лютера"?

Де було опубліковано Малий Катехізис, який ви вивчали дитиною?

Перевірте свою церковну внутрішню настанову, чи зазначаються там два Катехізиси Лютера.

Процитуйте вашу улюблену частину з Малого Катехізису.

Що Лютер мав на увазі, використовуючи термін "катехізис"?

Чому Лютер одразу забрав "Богородице Діво" із його ранніх молитовників?

Якби Лютер відвідав громади вашого синоду, як, на вашу думку, він би описав їх стан?

Перечисліть кроки, якими Лютер прийшов до написання двох Катехізисів.

Яким найкращим чином ми можемо згадати 450-ту річницю Лютерових Катехізисів.

II

Чому Лютер наполягав на вивченні Катехізису напам'ять?

Чому Лютер зорганізував частини Катехізису в тому порядку, в якому ми тепер їх маємо?

Дайте визначення Закону; дайте визначення Євангелію.

Яким цілям слугує Божий Закон?

Коли Лютер говорив, що "Символ віри приносить чисту благодать", що він мав на увазі?

Що Лютер мав на увазі під словами "довіряти", "боятися", "любити"?

Яким чином діла християнина "отримують запозичену добрість"?

Обговоріть сучасний атеїзм та ідолопоклонництво. Чи є якась різниця між ними?

Що таке Суд Божий на тих, хто не дотримується Його Заповідей?

III

Яким є зв'язок між Першою та Другою заповідями?

Як можна довести, що всі заповіді вміщаються в Першій?

Яким чином Імена Божі допомагають нам пізнати Його природу і волю?

Що Лютер має на увазі, коли каже, що найбільше зловживання Божим Йменням відбувається в духовних питаннях?

Чи ви коли-небудь присягали на суді? Чи ви почували себе незручно при цьому?

Що вимагає Третя заповідь від дітей Ізраїлевих?

Чому Лютер так часто стверджував, що ми повинні святити Слово Боже і радо слухати і вивчати його?

Зверніться до Лютеранської енциклопедії про життя і вчення колишнього колеги Лютера, Андреаса Карлштадта.

IV

Яким чином Четверта заповідь служить мостом між першими трьома заповідями і всіма іншими?

Візьміть у пастиря або в бібліотеці копію Лютерової катехітичної проповіді по Четвертій заповіді (Твори Лютера, том 51, ст. 150, 151) і розкажіть аудиторії про багато способів Лютерового використання цієї заповіді.

Покажіть необхідність християнської освіти.

Відповідно до Лютера, на чому базується урядова влада?

Що мається на увазі під Природнім Законом?

Чому Лютер називає пастирів "духовними отцями"?

Яким чином можна виправдати вищу міру покарання з огляду на П'яту заповідь?

Як ви думаєте, чому Лютер, пояснюючи Шосту заповідь в Малому Катехізисі, викладає лише позитивні аспекти її дотримання?

Зверніться до рекомендованої літератури стосовно життя Катерини фон Бора, монахині, що вийшла заміж за Лютера?

V

Що мається на увазі під "крадіжкою"?

Якби ви були парафіянином у Віттенберзі в 1528 p., яким би чином ви відреагували на сильні слова Лютера по Сьомій заповіді?

Що Лютер говорить про експлуатацію бідних? Чи ви можете знайти цьому паралелі в сучасному житті?

Чому репутація людини така важлива?

Які якості доброго судді?

Що таке Золоте правило?

Покажіть різницю між Дев'ятою та Десятою заповідями. Не виконати яку із них є найбільш спокусливим для лютеранина, що ходить до церкви?

Чому так багато місця у Великому Катехізисі Лютер присвячує розширенню Декалогу?

VI

Поясніть зв'язок між Законом і Євангелієм.

Вивчіть Римлян 10:1-11 і поясніть, що Павло говорить про "віросповідання".

Лютер говорить про "два способи вірити". Що він має на увазі?

Чому Лютер більше зупиняється на триваючому надалі Божому створенні і зберіганні, ніж на тому, що Бог робив перших шість днів творення?

Назвіть декілька невірних ідей про створення, яких притримуються в наші дні.

Яка втіха міститься для віруючого у доктрині Божого провидіння?

VII

Що є вершиною Лютерових Катехізисів?

Чому Лютер використовує слово "лише" в його перекладі Римлян 3:28?

Що значить слово "Господь", коли стосується Ісуса Христа?

Яким чином використовується Лютерова фраза "втрачене і засуджене створіння"?

Обговоріть вираз "Христова замінницька жертва".

Звідки ви знаєте, що Христова робота викуплення примирила нас із Богом?

Що Бог зробив для того, щоб робота Ісуса Христа не залишилася "прихованою"?

Яким чином Святий Дух створює віру в Євангеліє?

Уважно зазначте Лютеровий опис церкви у Великому Катехізисі.

Яким чином ми можемо бути водночас святими і грішниками?

Яким чином і коли Святий Дух завершує Свою роботу освячення в нас?

VIII

Чи ви маєте особистий молитовник? Яким чином він відрізняється від середньовічного молитовника?

Поясніть, чому Лютер ставиться до Псалмів як до правдивого церковного молитовника.

Чому наш Спаситель запрошує нас звертатись до Бога "Отче наш"?

Чому Боже Ім'я є нашим найбільшим багатством?

Яка природа Царства Христового?

Чому весь час триває битва між природньою волею людини і Божою волею?

IX

Чи ви погоджуєтесь з Лютером, що нашою найбільшою світською потребою є добрий уряд?

Чи молитися П'ятим проханням коли-небудь завдавало вам будь-яких духовних труднощів?

Яким чином фальшива доктрина ("невіра") спокушає нас до гріха?

Яким чином можна вберегтися від забруднюючих впливів світу?

Що є протилежним гордині? Чому гординя є такою великою спокусою для християнина?

Вивчіть Римлян 8:28-39, показуючи те, як Св. Павло демонструє, що ми можемо і повинні бути певними у нашому спасінні.

Коли наш Спаситель запросив нас закінчити нашу молитву словом "Амінь", яким чином це втішає нас?

X

Обережно вкажіть три точки, які Лютер наводить для того, щоб показати, що наше Хрищення - це Хрищення Самим Богом?

Чому Лютер називає Хрищення і Господню Вечерю "Євангелієм"?

Було сказано, що Євангеліє Христове не лише "запрошення, але також і транспортування". Обговоріть це у зв'язку з Хрищенням.

Що ви скажете тому, хто рахує Хрищення лише "пригоршнею води"?

Яка важливість Хрищення немовлят?

Яке пожиттєве благословення несе Хрищення для християнина?

Чому в нашій церкві практикується "закрите причастя"?

Чому дехто зрікається дійсної присутності Христового тіла і крові в Господній Вечері?

Яка важливість Августинового твердження: "Коли Слово поєднується із зовнішнім елементом? – воно стається Таїнством".

Відповідно до Лютера, чому ми йдемо до Таїнства?

Яким чином повинні отримуватися дари Господньої Вечері?

XI

Чому Лютер зберігає приватну (чи індивідуальну) сповідь і відпущення гріхів?

Яке значення катехітичного питання: "Чи вірите ви, що моє прощення - це Боже прощення?"

Яким чином ви відрізняєте зовнішній знак хреста від зовнішніх елементів, що використовуються у таїнствах?

Пригадайте Лютерові вранішню та вечірню молитви і застільні молитви.

Чи вміщає в собі Лютерова "Скрижаль обов'язків" будь-які Біблійні тексти, що стосуються вашого поклику?

Чому Лютер дотримується такого погляду, що хоча шлюб і є божественним запровадженням, — він повинен проводитися державою?

Скорочення стосуються загальноприйнятих розділів як це використано у виданні Книги Злагоди Тапперт, а саме; ВК - Великий Катехизис; KB - короткий виклад Формули Злагоди. Якщо немає окремих нотаток, в зносках до цитат Лютера вказано том і сторінка його робіт Luther's Works (CPH & Fortress Press, 1955-1978); тобто LW 43, 39.

Нотатки та цитати з Великого Катехізису як правило слідуватимуть після перекладу і нумерації у Книзі Злагоди у виданні Тапперт. Примірники Малого Катехізису є в наявності; одного з них можна знайти в Українському Лютеранському Служебнику, ст. 300. Було б добре, якби при вивченні цих шедеврів Лютера у всіх була принаймні копія Малого Катехізису.

Перелік катехітичних творів Лютера, які можна знайти англійською мовою, приводиться в додатках в кінці цього буклету.

Для прикладів дивись додатки.

Дивись I Belive – A Study of the Ecumenical Creeds. Глави ІІ та ІІІ щодо походження та змісту Апостольського Символу Віри.

Дивись I Belive – A Study of the Ecumenical Creeds. Глава IV для отримання більш докладної інформації щодо персоналії та діяльності Христа.

Дивись I Believe - A Study of the Formula of Concord. Глава V для отримання більш докладної інформації про Господню Вечерю.

Дивись I Believe - A Study of the Smalhald Articles. Глави VI та VII для більш детальних пояснень та дискусій з цього приводу.

Реформація в Данії дуже рано перейняла ці порядки служінь і продовжувала використовувати їх протягом століть, їх можна знайти в англійському перекладі в Handbook of the Ministerial Acts, Evangelical Lutheran Synod, G.A.R. Gullixson, ed., Mankato, Minn.: Lutheran Synod Book Co., 1971.

24

Вірую

Погляд на Малий і Великий катехізиси доктора Мартіна Лютера

Бярне Тайген. "Вірую" - погляд на Малий і Великий катехізиси доктора Мартіна Лютера, перекладено 2004

Bohmat Pavlo

2004-08-24T11:31:43

Богмат Павло